איך המוזיקה הזו גורמת לכם להרגיש?
האם אתם מוצאים אותה יפיפייה?
האם היא יצירתית?
עכשיו, הייתם משנים את התשובה
אם הייתם למדים שהמלחין הוא הרובוט הזה?
תאמינו או לא,
אנשים התמודדו עם השאלה של יצירתיות מלאכותית,
יחד עם השאלה של בינה מלאכותית,
במשך יותר מ 170 שנה.
ב 1843, ליידי עדה לאבלייס,
מתמטיקאית אנגליה שנחשבה למתכנתת המחשבים הראשונה בעולם,
כתבה שלמכונה לא תוכל להיות בינה דמויית אדם
כל עוד היא עושה רק מה שבני אדם תיכנתו אותה במכוון לעשות.
לפי לאבלייס,
מכונה חייבת להיות מסוגלת ליצור רעיונות מקוריים
בכדי להיחשב כאינטיליגנטית.
מבחן לאבלייס, שהפך לרשמי ב 2001, מציע דרך לבחון את הרעיון.
מכונה יכולה לעבור את המבחן אם היא יכולה ליצור תוצאה
שהמתכנת שלה לא יכול להסביר בהתבסס על הקוד המקורי.
מבחן לאבלייס הוא, בתכנונו, יותר ניסוי מחשבתי
ממבחן מדעי אובייקטיבי.
אבל זה מקום להתחיל.
במבט ראשון,
הרעיון של מכונה שיוצרת מוזיקה איכותית ומקורית בדרך זו
אולי תראה בלתי אפשרית.
נוכל להעלות אלגורתמים מסובכים להפליא
בשימוש במייצרי מספרים רנדומליים, פונקציות כאוטיות ולוגיקה עמומה
כדי ליצור סדרה של תוים מוזיקליים
בדרך שתהיה בלתי אפשרית לעקוב אחריה.
אבל למרות שזה יפיק מלודיות מקוריות רבות מספור שמעולם לא נשמעו קודם לכן,
רק חלקיק זעיר מהם יהיה שווה שמיעה.
כשלמחשב אין דרך להבחין
בין אלה שיחשבו יפיפייות
ואלה שלא.
אבל מה אם היינו לוקחים צעד אחורה
ומנסים למדל תהליך טבעי שמאפשר ליצירתיות להווצר?
אנחנו יודעים על לפחות תהליך אחד כזה
שהוביל לתוצאות מקוריות, בעלות ערך, ואפילו יפיפיות:
התהליך של אבולוציה.
ואלגוריתמים אבולוציונים,
או אלגוריתמים גנטים שמחקים אבולוציה ביולוגית,
הם גישה אחת מבטיחה
לגרום למכונות לייצר תוצאות מקוריות ובעלות ערך אומנותי.
אז איך האבולוציה יכולה ליצור מכונה יצירתית מוזיקלית?
ובכן, במקום אורגניזמים,
אנחנו יכולים להתחיל עם אוכלוסיה התחלתית של מונחים מוזיקליים,
ואלגוריתם בסיסי
שמחקה יצירה ומוטציות אקראיות
על ידי שינוי כמה חלקים,
שילוב אחרים,
והחלפת תוים אקראיים.
עכשיו שיש לנו דור חדש של מונחים,
אנחנו יכולים ליישם בחירה בשימוש בתהליך שנקרא פונקצית כושר.
ממש כמו שכושר ביולוגי נקבע על ידי לחץ מסביבות חיצוניות,
פונקציות הכושר שלנו יכולות להקבע על ידי מלודיה חיצונית
שנבחרה על ידי מוזיקאים אנושיים, או חובבי מוזיקה,
כדי לייצג את המלודיה היפה האולטימטיבית.
האלגוריתם יכול אז להשוות בין המונחים המוזיקליים שלנו
והמלודיה היפה הזו,
ולבחור רק מונחים שהכי דומים לה.
ברגע שהחלקים הכי פחות דומים מוצאים,
האלגוריתם יכול להפעיל שוב את המוטציה וחיבור מחדש למה שנשאר,
לבחור את הכי דומה, או הכי מתאים, שוב מהדור החדש,
ולחזור בהרבה דורות.
לתהליך שהביא אותנו לשם יש כל כך הרבה אקראיות ומורכבות שבנויים בפנים
שהתוצאה אולי תעבור את מבחן לאבלייס.
ויותר חשוב, תודות לנוכחות של אסטתיקה אנושית בתהליך,
אנחנו נייצר תאורטית מלודיות שנוכל להחשיב יפות.
אבל האם זה מספק את האינטואיציה שלנו למה שבאמת יצירתי?
האם זה מספיק כדי ליצור משהו מקורי ויפה,
או האם יצירתיות דורשת כוונה ומודעות למה שנוצר?
אולי היצירתיות במקרה הזה באמת מגיעה מהמתכנתים,
אפילו אם הם לא מבינים את התהליך.
מה היא היצירתיות האנושית, בכל אופן?
האם היא משהו יותר ממערכת של ניורונים מחוברים
שפותחה על ידי תהליכים אלגוריתמיים ביולוגיים
והחוויה האקראית שמעצבת את חיינו?
סדר וכאוס, מכונה ובני אנוש.
אלה המנועים בלב יוזמת היצירתיות של המכונות
שכרגע יוצרים מוזיקה, פסלים, ציורים, שירה ועוד.
המושבעים אולי עדיין לא החליטו
אם זה פייר לקרוא לפעולות היצירה האלו יצירתיות.
אבל אם פיסה של אמנות יכולה לגרום לכם להתייפח,
או לפתוח לכם את הראש,
או לשלוח צמרמורות במורד עמוד השדרה שלכם,
האם זה באמת משנה מי או מה יצר אותה?