La 1 septembrie 1953,
William Scoville a folosit o manivelă și un burghiu ieftin
ca să perforeze craniul unui om, să taie porțiuni vitale din creier
și să le aspire printr-un tub de metal.
Nu era o scenă de film horror sau dintr-un raport macabru al poliției.
Dr. Scoville era unul din cei mai renumiți neurochirurgi la vremea lui,
iar tânărul era Henry Molaison, faimosul pacient H.M.,
cazul căruia a oferit informații valoroase despre funcționarea creierului.
În copilărie, Henry își crăpase craniul într-un accident
și curând a început să aibă crize, să-și piardă cunoștința și controlul corpului.
După ani întregi de episoade frecvente, timp în care a renunțat și la școală,
tânărul disperat l-a contactat pe Dr. Scolville,
un excentric cunoscut pentru operațiile riscante.
Lobotomiile parțiale erau deja folosite de decenii în tratarea bolnavilor mintal,
pornind de la faptul că funcțiile mentale sunt localizate în zone specifice.
Utilizate cu succes în reducerea crizelor la psihotici,
Scoville a decis să îndepărteze hipocampul lui H.M.,
parte a sistemului limbic asociată cu emoțiile,
dar a cărui funcție era necunoscută.
La prima vedere operația a avut succes.
Crizele lui H.M. au dispărut aparent fără schimbări de personalitate,
chiar și IQ-ul i s-a îmbunătățit.
Dar era o problemă: memoria lui era distrusă.
Pe lângă pierderea multor amintiri din ultimii 10 ani,
H.M. nu mai putea forma altele noi, uita ce zi este,
repeta comentarii și chiar mânca de mai multe ori la rând.
Când Scolville a comunicat rezultatele unui alt expert, Wilder Penfield,
el a trimis-o pe doctoranda Brenda Milner să-l studieze pe H.M. acasă,
unde își petrecea zile cu treburi casnice ciudate
și urmărind, întruna, filme vechi pentru prima dată.
Descoperirile ei prin teste și interviuri
nu numai că au contribuit enorm la studiul memoriei,
ci au redefinit complet memoria.
Una din descoperirile lui Milner a dezvăluit faptul evident
că deși H.M. nu putea crea noi amintiri, el reținea informația
destul timp încât să termine o propoziție sau să găsească baia.
Când Milner i-a spus un număr oarecare,
el a reușit să-l rețină pentru 15 minute
repetându-l constant.
Dar după doar 5 minute a și uitat că a făcut testul.
Neurocercetătorii consideraseră memoria monolitică,
practic toată identică și stocată în tot creierul.
Rezultatele lui Milner nu numai că au fost prima dovadă a distincției acum cunoscute
între memoria de scurtă durată și cea de lungă durată,
ci au arătat că ele utilizează zone diferite din creier.
Acum știm că memoria se formează în mai multe etape.
După ce informația senzorială imediată e prelucrată temporar de neuroni în cortex
ea trece la hipocamp,
unde proteine speciale consolidează conexiunile sinaptice corticale.
Dacă experiența e puternică
sau ne-o amintim în mod repetat în următoarele zile,
hipocampul transferă amintirea înapoi în cortex, pentru a fi stocată definitiv.
Mintea lui H.M. putea forma impresii inițiale,
dar fără un hipocamp să-i consolideze amintirile,
ele păleau, ca mesajele scrise în nisip.
Dar asta nu era singura diferență de memorie descoperită de Milner.
Într-un experiment celebru, l-a rugat pe H.M. să traseze o stea
în spațiul îngust dintre contururile altor două stele concentrice,
văzându-și hârtia și creionul doar într-o oglindă.
Ca oricine care face un test așa ciudat pentru prima dată,
nu s-a descurcat.
Dar, surprinzător, s-a îmbunătățit cu fiecare încercare,
deși nu-și amintea încercările precedente.
Centrii lui motori inconștienți aminteau ce uitase mintea conștientă.
Milner a descoperit că memoria declarativă a numelor, datelor și faptelor
diferă de memoria procedurală, ca mersul pe bicicletă sau semnătura personală.
Acum știm că memoria procedurală
se bazează mai mult pe ganglionii bazali și cerebel,
structuri intacte în creierul lui H.M.
Distincția dintre ”a ști ce” și ”a ști cum”
a stat la baza cercetării memoriei de atunci încolo.
H.M. a murit la 82 de ani după o viață liniștită într-un centru de îngrijire.
De-a lungul anilor a fost examinat de peste 100 de neurocercetători,
determinând ca mintea lui să fie cea mai studiată din istorie.
La moarte, creierul i-a fost conservat și scanat
înainte de a fi tăiat în peste 2000 de bucăți individuale
și fotografiat pentru a crea o hartă digitală la scara neuronilor individuali.
Totul a fost transmis live și urmărit de 400.000 de oameni.
Deși H.M. și-a petrecut viața uitând lucruri,
el și contribuția lui la înțelegerea memoriei
vor fi amintite de-a lungul generațiilor.