Тетоваже се често представљају
у популарним медијима или као показатељи опасне и девијантне
или популарне младалачке пролазне моде.
Међутим, док стилови тетоважа долазе и одлазе,
а њихово значење значајно се разликовало
од културе до културе,
ова пракса је стара колико и сама цивилизација.
Декоративне ознаке на кожи откривене су код људских остатака
широм света,
а најстарије су нађене код перуанске мумије
још из 6000 године пре наше ере.
Ипак, да ли сте се икада запитали како тетовирање заиста функционише?
Може бити да знате да се наша кожа мења,
да губимо око 30 000 до 40 000 ћелија коже на сат.
То је око милион на дан.
Па, како се онда тетоважа постепено не ољушти са њима?
Једноставан одговор је да тетоважа укључује
убацивање пигмента дубље под кожу
од места где се налази спољашњи слој који се скида.
Кроз историју, различите културе
користиле су различите методе да постигну ово.
Међутим, прва савремена машина за тетоважу
направљена је по узору на машину за гравирање Томаса Едисона
и радила је на струју.
Машине за тетоважу које се данас користе
убацују мајушне игле са бојом у кожу
брзином од 50 до 3 000 пута у минути.
Игле пробијају епидермис,
омогућавајући боји да потоне дубље у дермис,
који се састоји од колагених влакана,
нерава, жлезда, крвних судова и још много тога.
Сваки пут када игла продре, ствара рану,
што алармира тело да започне процес упале.
позивајући ћелије имуног система на место повреде
да започну прездрављање коже.
Управо овај процес чини да су тетоваже трајне.
Прво специјализоване ћелије под називом макрофаге
поједу инвазивни материјал у покушају да очисте хаос упале.
Док ове ћелије путују кроз лимфни систем,
неке од њих одлазе са стомацима пуним боје у лимфне чворове,
док друге остају у дермису.
Пошто не постоји начин да избаце пигмент,
боја унутар њих остаје видљива кроз кожу.
Неки делићи боје се такође задржавају
у делу дермиса налик гелу,
док друге гутају кожне ћелије под називом фибробласти.
На почетку се мастило таложи и у епидермису,
али како кожа прездравља, епидермалне ћелије се раштркавају
и замењују новим ћелијама без боје,
а спољашњи слој се љушти
као опекотина од сунца која прездравља.
Плихови или красте се обично не дешавају код професионалних тетоважа,
а комплетна епидермална регенерација захтева 2-4 недеље,
током којих треба избегавати изложеност сунцу и пливање
због изблеђивања.
Кожне ћелије, међутим, остају на свом месту док не умру.
Када се то деси, преузимају их заједно са бојом, млађе ћелије из околине,
па мастило остаје где јесте.
Ипак, временом тетоваже природно бледе
јер тело реагује на стране честице пигмента,
полако их разбијајући да би их однеле
макрофаге из имуног система.
Ултраљубичасто зрачење може да допринесе у разлагању пигмента,
иако се може ублажити коришћењем крема за сунчање.
Међутим, пошто су кожне ћелије релативно стабилне,
већина мастила ће остати дубоко у кожи током целог живота неке особе.
Ако су тетоваже доживотно уграђене у кожу, да ли постоји начин да се избришу?
Технички, да.
Данас се ласер користи да би пробио кожу
и разнео поткожне боје пигмента различитих таласних дужина,
а црна је најлакша мета.
Ласерски зрак разбија капи мастила на мање честице
које затим микрофаге могу рашчистити.
Међутим, нека мастила је теже отклонити него друга
и може доћи до компликација.
Због тога је отклањање тетоваже и даље теже него само тетовирање,
али није и немогуће.
Значи, појединачна тетоважа не мора заиста заувек трајати,
али тетоваже постоје дуже него било која постојећа култура,
а њихова популарност која се наставља значи да је уметност тетовирања
овде да остане.