Istoria civilizației, în anumite privințe, este o istorie a hărților:
Cum am ajuns să înțelegem lumea din jurul nostru?
Una dintre cele mai faimoase hărți funcționează deoarece nu e deloc o hartă.
[Lucru mic. Idee mare.]
[Michael Bierut despre harta de metrou din Londra]
Metroul din Londra a luat ființă în 1908,
când opt căi ferate independente au fuzionat
pentru a crea un singur sistem.
A fost nevoie de o hartă,
astfel încât oamenii să știe încotro călătoresc.
Harta pe care au făcut-o este complexă.
Se pot observa râuri, acumulări de apă, copaci și parcuri;
stațiile au fost înghesuite în centrul hărții,
iar la periferie au existat unele care nici măcar nu au încăput pe hartă.
Din punct de vedere geografic harta era corectă, însă nu prea utilă.
Intră în scenă Harry Beck.
Harry Beck era un inginer proiectant în vârstă de 29 de ani,
care lucrase pentru metroul din Londra.
El a înțeles atunci
că oamenilor care călatoresc în subteran cu trenul
nu le pasă de ceea ce se întâmplă la suprafață.
Ei vor doar să ajungă de la o stație la alta.
„Unde mă urc? La ce stație cobor?”
Sistemul este important, și nu geografia.
El a luat această harababură ca niște spaghete
și a simplificat-o.
Liniile merg doar în trei direcții:
ele sunt orizontale, verticale sau de 45 de grade.
De asemenea, a distanțat stațiile în mod egal,
a făcut ca fiecare culoare a stației să corespundă cu culoarea liniei,
și a rezolvat totul astfel încât să nu mai arate ca o hartă.
Este ca o diagramă,
asemenea unor circuite,
cu excepția că circuitele de aici nu conduc electroni,
ci tuburi ce conțin trenuri, ce conduc oameni dintr-un un loc în altul.
În 1933, compania de metrou a decis să îi ofere hărții lui Harry Beck o șansă.
The Underground a demarat un test pilot cu o mie de hărți de buzunar.
Au dispărut într-o oră.
Astfel și-au dat seama că au avut succes
și au mai tipărit încă 750.000,
și aceasta este harta pe care o vedeți și astăzi.
Designul lui Beck a devenit un șablon
pentru modul în care folosim astăzi hărțile de metrou.
Tokyo, Paris, Berlin, São Paulo, Sydney, Washington, D.C.,
toate transformă geografia complexă
în geometrie pură.
Toate folosesc culori diferite pentru a distinge liniile de metrou,
și simboluri simple pentru a face distincția între stații.
Se pare că toate fac parte dintr-un limbaj universal.
Pun pariu că Harry Beck nu știa ce înseamnă o interfață de utilizator,
deși asta a creat,
iar el a luat această provocare și a rezumat-o la trei principii
care pot fi aplicate în aproape orice problemă de proiectare.
Primul este focalizarea.
Nu uita cine e beneficiarul proiectului.
Al doilea principiu este simplitatea.
Care este cea mai scurtă cale de a furniza o soluție?
În sfârșit, ultimul lucru este:
modalitatea de a gândi interdisciplinar.
Cine ar fi crezut că un inginer electric
ar fi persoana care să aibă soluția
pentru a simplifica unul dintre cele mai complicate sisteme din lume;
toate au început de la un tip cu un creion și o idee.