A civilizáció története bizonyos értelemben a térképek története:
Hogyan jutottunk addig, hogy megértsük a világot?
Az egyik leghíresebb térkép azért működik, mert valójában nem is térkép.
[Kicsiny dolog. Nagy ötlet.]
[Michael Bierut a londoni metró térképéről]
A londoni metró 1908-ban integrálódott,
amikor nyolc különböző vasúttársaság olvadt össze
egyetlen közös hálózattá.
Kellett egy térkép, hogy bemutassa a hálózatot,
hogy az emberek eligazodjanak.
A kész térkép igen bonyolult volt.
Voltak rajta folyók, vizek, fák és parkok –
az összes állomás a térkép közepe táján zsúfolódott össze,
és voltak olyan távoli állomások, amelyek rá sem fértek a térképre.
A térkép földrajzilag pontos volt, de kevéssé hasznos.
Itt jön a képbe Harry Beck.
Harry Back 29 éves tervezőmérnök volt,
és időnként a londoni metrónak is dolgozott.
Beck ismerte fel,
hogy a metrón utazó embereket
nem igazán érdekli, mi van fölöttük.
Csak el akarnak jutni egyik állomásról a másikra –
"Hol szálljak fel? Hol kell leszállnom?"
A hálózat számít, nem a földrajz.
Beck fogta ezt a kusza spagettihalmot
és leegyszerűsítette.
A vonalak csak három irányban haladnak:
vízszintesen, függőlegesen vagy átlósan.
Emellett az állomásokat egymástól egyenlő távolságra ábrázolta,
minden állomás színét megfeleltette a metróvonal színének,
a végeredmény pedig végül már nem is térkép.
Inkább egy diagram,
mint egy áramköri rajz,
csak itt nem elektronok áramlanak,
hanem embereket szállító metrókocsik a metróalagutakban.
1933-ban a metrótársaság végre úgy döntött, ad egy esélyt Beck térképének.
Próbaképpen ezer darab zsebkönyv méretű térképet nyomtattak.
Egy óra alatt mind elkelt.
Felismerték, hogy valamit jól csinálnak,
úgyhogy nyomtattak további 750 000 példányt,
s ebből lett a ma is ismert térkép.
Beck dizájnja lett a sablon,
amelyre a mai metrótérképek épülnek.
Tokió, Párizs, Berlin, São Paulo, Sydney, Washington –
mindegyik esetében egyszerű geometria
válik a bonyolult földrajzból.
Mindegyik térkép színekkel különbözteti meg az egyes vonalakat,
mindegyik egyszerű szimbólumokkal jelzi a különféle állomásokat.
Láthatólag mindegyik egy egyetemleges nyelv része.
Lefogadom, hogy Harry Beck nem tudta, mi fán terem a felhasználói felület,
mégis egy felhasználói felületet tervezett.
Fogta az előtte álló problémát és szétbontotta három elv alapján,
amelyek szinte bármilyen dizájnproblémára alkalmazhatók.
Az első, hogy mi célból készül.
A lényeg, hogy kinek szól ez az egész.
A második az egyszerűség.
Mi a legegyszerűbb módja, hogy elérjük, amit akarunk?
És végül:
a több területet felölelő gondolkodás.
Ki gondolta volna, hogy egy elektromérnök lesz az,
aki megoldást talál
az akkori világ egyik legbonyolultabb rendszerének problémájára –
mindössze egy ceruzával és egy jó ötlettel felszerelve.