Povijest civilizacije je, na neki način, povijest karata.
Kako smo shvatili svijet oko nas?
Jedna od najpoznatijih karti funkcionira jer zapravo uopće ni nije karta.
(Mala stvar. Velika ideja.)
[Michael Bierut o karti podzemne željeznice Londona]
Londonski metro nastao je 1908.,
kad se osam različitih neovisnih željeznica spojilo
za stvaranje jedinstvenog sustava.
Trebali su kartu za predstavljanje tog sustava
da bi ljudi znali kamo se voziti.
Kartu koju su napravili je komplicirana.
Možete vidjeti rijeke, vodene površine, drveća i parkove --
stanice su bile nagurane jedna do druge u središtu karte,
a na periferiji bilo je nekih koje nisu ni mogle stati na kartu.
Dakle, karta je bila geografski točna, ali možda ne tako korisna.
Tu nastupa Harry Beck.
Harry Beck bio je 29-godišnji inženjerski crtač
koji je povremeno radio za Londonski Metro.
I imao je ključni uvid,
a to je da ljude koji se voze podzemnom željeznicom
baš ne zanima što se događa iznad zemlje.
Samo žele doći od stanice do stanice --
"Gdje ulazim? Gdje izlazim?
Sustav je taj koji je važan, ne zemljopis.
Uzeo je taj komplicirani nered od špageta
i pojednostavio ga.
Linije idu u samo tri smjera:
vodoravne su, okomite su ili pod kutom od 45 stupnjeva.
Također, stanice je ravnomjerno rasporedio,
napravio je da svaka boja stanice odgovara boji linije,
i popravio je sve tako da to uopće više nije karta.
Ono što to jest je dijagram,
kao sklopovi,
osim što sklopovi ovdje nisu žice koje provode elektrone,
to su cijevi koje sadrže vlakove, koji provode ljude od mjesta do mjesta.
Godine 1933. Podzemna je odlučila, napokon, isprobati kartu Harrya Becka.
Podzemna je napravila testiranje s tisuću ovih karata, džepne veličine.
Razgrabljene su u sat vremena.
Shvatili su da su na tragu nečemu,
otisnuli su još 750 000 primjeraka
i to je karta koju vidite danas.
Beckov je dizajn stvarno postao predložak
za način na koji danas vidimo karte metroa.
Tokyo, Paris, Berlin, São Paulo, Sydney, Washington D.C. --
svi pretvaraju složen zemljopis
u jednostavnu geometriju.
Svi oni koriste različite boje da bi razlikovali linije,
svi oni koriste jednostavne simbole da bi razlikovali vrste stanica.
Svi su oni dio univerzalnog jezika, očito.
Kladim se da Harry Beck ne bi znao što je korisničko sučelje,
ali to je zapravo ono što je on dizajnirao
i stvarno je prihvatio taj izazov i razradio ga na tri načela
za koje mislim da se mogu primijeniti
u skoro svakom problemu s dizajnom.
Prvi je fokus.
Fokus na onog zbog koga to radite.
Drugo načelo je jednostavnost.
Koji je najkraći put da se ispuni ta potreba?
I na kraju, posljednja stvar je:
Razmišljanje na interdisciplinarni način.
Tko bi pomislio da će inženjer elektrotehnike
biti osoba koja će držati ključ
za otključavanje onoga što je tada bio jedan
od najkompliciranijih sustava na svijetu --
sve je započeo jedan momak s olovkom i idejom.