Може да се каже, че историята на цивилизацията е история на картите:
Как сме се научили да разбираме света около нас?
Една от най-известните карти работи, понеже изобщо не е карта.
[Нещо малко. Голяма идея.]
[Майкъл Бейрут за картата на Лондонското метро]
Лондонското метро се свързва през 1908,
когато осем различни независими линии се сливат
в една обща система.
Трябвала карта, за да изобразят системата,
та хората да знаят накъде да се возят.
Картата, която направили е сложна.
Виждаш реки, водни басейни, дървета и паркове.
Станциите в средата на картата били сбутани,
а по периферията имало такива, които не се побирали на картата.
Картата била географски правилна, но може би не толкова полезна.
Появил се Хари Бек.
Хари Бек бил 29 годишен инженер чертожник,
който работел от време на време за Лондонското метро.
И имал ключово прозрение,
и то било, че хората возещи се в подземни влакове
не се интересуват какво се случва над земята.
Просто искат да стигнат от станция до станция:
"Къде да се кача? Къде да сляза?"
Системата е важна, а не географията.
Той взел тази спагетоподобна сложнотия
и я опростил.
Линиите се движели в 3 посоки:
хоризонтална, вертикална и по 45 градуса.
Също така, разпределил станциите разномерно,
направил всяка станция с цвета на линията, към която е
и го структурирал така, че вече да не е карта.
Това, което представлява е диаграма,
като електронна схема
само дето схемата тук не е жички провеждащи електрони,
а тунели с влакове, превозващи хора от точка до точка.
През 1933, от метрото най-сетне решили да дадат шанс на картата на Хари Бек.
Направили пробно хиляда копия на картата в джобен формат.
За един час били свършили.
Осъзнали, че са попаднали на нещо
и отпечатали още 750 хиляди
и това е картата, която виждате и днес.
Дизайнът на Бек се превърнал в еталон
за това как възприемаме картите на метрото днес.
Токио, Париж, Берлин, Сао Пауло, Сидни, Вашингтон
всички те превръщат сложната география
в чиста геометрия.
Всички те ползват различни цветове да обозначават различните линии,
всички ползват прости символи да отличават типовете станции.
Всички те са част от универсален език, очевидно.
Обзалагам се, че Хари Бек е нямал идея какво е потребителски интерфейс,
но точно това е създал.
И приемайки предизвикателството го е разбил на 3 принципа,
които могат да се приложат в почти всеки дизайн.
Първият е фокус.
Фокус върху това за кого го правиш?
Вторият принцип - опростеност.
Как най-бързо да задоволим дадената потребност?
И накрая, последното нещо:
Мултидисциплинарно мислене.
Кой би си помислил, че електроинженер
ще открие начин
да разплете една от тогавашните най-сложни системи в света.
И всичко започва с един човек с молив и идея.