Stalno udaranje pod stopalima,
ograničen prostor
i monotonija toga da nigde ne idete brzo.
Imate osećaj da su prošli sati, ali prošlo je samo 11 minuta
i pitate se:
"Zašto mučim sebe?
Mora da je ovo oblik okrutne i neobične kazne."
Zapravo, baš to i jeste, ili je bilo.
Vidite, 1800-ih godina,
trake za trčanje smišljene su da se kazne zatvorenici u Engleskoj.
U to vreme, engleski sistem zatvora bio je katastrofalno loš.
Najčešće kazne bile su egzekucija ili deportacija,
a oni koji su bili zatvoreni, provodili su sate samoće u prljavim ćelijama.
Društvenim pokretima koje su vodilе verske grupe, filantropi
i poznate ličnosti poput Čarlsa Dikensa,
pokušalo se s promenom ovih teških uslova i reformom zatvorenika.
Kada je pokret uspeo,
celi zatvori su obnovljeni i uvedeni su novi oblici rehabilitacije,
poput trake za trčanje.
Evo kako je funkcionisala prvobitna verzija,
koju je 1818. izmislio engleski inženjer, ser Vilijam Kjubit.
Zatvorenici su koračali na 24 stepenice velikog točka sa lopaticama.
Kako se točak okretao,
zatvorenik je bio primoran da nastavi da korača ili da padne,
slično modernim mašinama za hodanje.
U međuvremenu, od rotacije su zupčanici pumpali vodu,
mrvili zrnevlje
ili pokretali mlinove,
odakle je nastao engleski naziv "treadmill".
Ove sprave su smatrane sjajnim načinom da se zatvorenici drže u formi
i dodatna prednost pokretanja mlinova
pomogla je da se povrati britanska ekonomija
nakon Napoleonskih ratova.
To je bilo korisno za sve, osim za zatvorenike.
Procenjuje se da su zatvorenici u proseku
provodili oko šest sati dnevno na traci za trčanje
što je jednako penjanju na visinu od 1500 do 4250 metara visine.
4250 metara je oko pola visine Mont Everesta.
Zamislite da to radite pet puta nedeljno sa veoma malo hrane.
Kjubitova ideja brzo se raširila po Britanskom carstvu i Americi.
U deceniji od njenog nastanka,
preko 50 engleskih zatvora koristilo je traku za trčanje,
a u Americi je bio sličan broj.
Ne čudi da su od napora u kombinaciji sa lošom ishranom
mnogi zatvorenici patili od povreda i iscrpljenja,
mada čuvare to nije naročito pogađalo.
Čuvar zatvora u Njujorku, Džejms Hardi, 1824. je tvrdio da je ova naprava zaslužna
za smirivanje revnosnijih zatvorenika, tvrdeći da je:
"monotona čvrstina, a ne teškoća ono što je čini strašnom",
sa čime se mnogi još uvek slažu.
Trake za trčanje postojale su u Engleskoj do kraja 19. veka,
kada su zabranjene zbog izrazite okrutnosti
Zatvorskim aktom iz 1898.
Naravno, naprava za mučenje se vratila uz osvetu,
ovog puta sa metom na bezazlenoj javnosti.
Patent za traku za trčanje prijavljen je 1911. u SAD
i do 1952. nastala je preteča moderne trake za trčanje.
Kada je pomama za džogingom nastala u SAD '70-ih godina,
traka za trčanje vratila se u centar pažnje
kao lak i zgodan način da se unapredi fizička sposobnost
i izgube neželjeni kilogrami,
u čemu je, ruku na srce, prilično dobra.
Naprava je od tada održala svoju popularnost.
Sledećeg puta kada svojevoljno sebe podvrgnete onome
što je nekad bila okrutna i neobična kazna,
samo odahnite jer možete da utičete na to kada ćete sa nje sići.