Zgomotul surd și continuu de sub picioare,
spațiul restrâns
și monotonia unei curse rapide care nu duce nicăieri.
Te simți de parcă ar fi trecut ore, dar s-au scurs doar 11 minute.
Și te întrebi:
„De ce mă torturez singur?
Lucrul ăsta ar trebui considerat o pedeapsă crudă și neobișnuită.”
De fapt, exact asta este sau a fost cândva.
Prin anii 1800,
benzile de alergat au fost create pentru a pedepsi deținuții englezi.
La acea vreme, sistemul de detenție englez era un adevărat dezastru.
Execuțiile și deportările erau cele mai comune pedepse,
iar cei ținuți închiși aveau de înfruntat ore de solitudine în celule mizere.
Astfel, mișcări sociale conduse de grupări religioase, filantropi
și celebrități precum Charles Dickens
și-au propus să schimbe condițiile mizere si să sprijine reabilitarea deținuților.
Când mișcarea acestora a avut succes,
numeroase închisori au fost renovate și noi forme de reabilitare,
precum banda de alergat, au fost introduse.
Iată cum funționa varianta originală,
inventată în 1818 de inginerul William Cubitt.
Deținuții urcau pe cele 24 spițe ale unei roți cu zbaturi.
Când roata se întorcea,
deținutul trebuia să continue să urce sau risca să cadă,
asemănător variantelor moderne de stepper.
Între timp, rotația permitea anumitor angrenaje să pompeze apă
zdrobea cereale
sau alimenta morile.
De unde și denumirea de „treadmill” (tread= a călca; mill= moară).
Aceste mașinării erau ideale pentru antrenamentul draconic al deținuților,
aportul de energie suplimentară a morilor
ajutând la reconstruirea economiei engleze decimată de războaiele napoleoniene.
Era în avantajul tuturor, cu excepția deținuților.
Se estimează că, în medie,
deținuții petreceau zilnic aproape 6 ore pe benzile de alergat,
echivalentul unui traseu de urcat de 1500/4000 metri.
4000 metri este aproape jumătatea muntelui Everest.
Imaginează-te făcând asta 5 zile pe săptămână cu puțină mâncare.
Ideea lui Cubbit s-a răspândit rapid în Imperiul britanic și America.
La nici un deceniu de la invenție,
peste 50 de închisori engleze se mândreau cu o bandă de alergat,
iar America deținea un număr echivalent.
Nu e de mirare că efortul, combinat cu hrana insuficientă,
a cauzat cedări nervoase și accidentări în rândul deținuților,
fără ca paznicilor să le pese prea tare.
În 1824, James Hardie, paznic în New York, a recunoscut meritul mașinăriei
de a îmblânzi cei mai problematici deținuți, consemnând:
„monotonia constantă și nu severitatea acesteia, generează teroare”,
un citat cu care mulți sunt încă de acord.
Benzile de alergat au rezistat în Anglia până la finele secolului XIX,
când au fost interzise pe motiv de cruzime excesivă,
în temeiul Legii Penitenciarelor din 1898.
Desigur că instrumentul de tortură a revenit cu o răzbunare,
de această dată țintind publicul neavizat.
În 1911, un brevet pe banda de alergare a fost înregistrat în S.U.A.
și în 1952, precursorul benzii moderne de alergare a fost creat.
Când mania jogging-ului a lovit S.U.A. în anii 1970,
banda de alergat a revenit în atenția publicului
ca un mod ușor și convenabil de a îmbunătăți condiția fizică
și de a scăpa de kilogramele nedorite.
La ceea ce, să spunem drept, se pricepe de minune.
Și de atunci mașinăria și-a menținut popularitatea.
Așa că data viitoare când te vei supune în mod voluntar
la ceea ce era cândva o pedeapsă crudă și neobișnuită,
bucură-te că deții controlul de a alege când să te dai jos.