Šis ir stāsts par trim plastmasas pudelēm,
tukšām un izmestām.
To ceļi ies katrs uz savu pusi
un tādējādi ietekmēs visas planētas likteni.
Taču tās vienmēr tādas nebija.
Lai saprastu, kur šīs pudeles nonāk, mums vispirms jāizpēta to izcelšanās.
Mūsu stāsta varoņu pirmsākumi meklējami šajā naftas pārstrādes rūpnīcā.
To plastmasa veidojās,
ķīmiski savienojot kopā naftas un gāzes molekulas,
lai radītu monomērus.
Tālāk šie monomēri tika savienoti garās polimēru ķēdēs, lai radītu plastmasu
miljoniem plastmasas granulu veidolā.
Ražotnēs tās tika izkausētas un veidnēs ieguva citu formu,
tādējādi radot izturīgo materiāu, kas veido mūsu trīnītes.
Iekārtas piepildīja pudeles ar saldu, burbuļojošu šķidrumu,
tad tās tikai iesaiņotas, transportētas, nopirktas, atvērtas, izdzertas
un bez liekām ceremonijām izmestas.
Un te nu tās ir —
gaidot uz nezināmā robežas.
Pirmā pudele gluži kā simtiem miljonu tonnu tās plastmasas māsu
nonāk izgāztuvē.
Milzīgā izgāztuve ik dienas top lielāka,
ienākot arvien jauniem atkritumiem, kas turpina aizņemt vietu.
Plastmasai guļot iespiestai starp citu mēslu slāņiem,
lietus ūdens plūst cauri atkritumiem
un absorbē tajos esošos ūdenī šķīstošos savienojumus,
no kuriem daļa ir ļoti indīgi.
Kopā tie rada kaitīgu zupu, ko dēvē par infiltrātu
un kas var iekļūt pazemes ūdeņos, augsnē, upēs un strautos,
piesārņojot ekosistēmas un kaitējot dzīvajai dabai.
Sadalīšanās pirmajai pudelei var prasīt mokpilnus 1000 gadus.
Otrās pudeles ceļojums ir dīvaināks, taču diemžēl ne laimīgāks.
Pa tērcīti tā aizpeld līdz strautam,
strauts ieplūst upē,
un upe sasniedz okeānu.
Pēc mēnešiem ilgas klejošanas jūrā,
to palēnām ievelk milzīgā virpulī, kur uzkrājas atkritumi —
vietā, kas pazīstama kā Lielais Klusā okeāna atkritumu lauks.
Šeit okeāna straumes ir ievilinājušas miljoniem plastmasas sanesu.
Šis ir viens no pieciem plastmasas virpuļiem pasaules jūrās.
Tās ir vietas, kur piesārņotāji pārvērš ūdeni duļķainā plastmasas zupā.
Daži dzīvnieki, piemēram, jūras putni, šajā putrā sapinas.
Tie un citi kļūdaini notur košos plastmasas gabaliņus par ēdienu.
Plastmasa liek tiem justies paēdušiem, lai gan tie nav,
tāpēc tie mirst bada nāvē
un izplata šos plastmasas toksīnus tālāk barības ķēdē.
Piemēram, to apēd laternzivs,
laternzivi apēd kalmārs,
kalmāru apēd tuncis,
un tunci apēdam... mēs.
Lielākā daļa plastmasas bioloģiski nesadalās,
kas nozīmē, ka tās liktenis ir sadalīties arvien mazākos un mazākos gabaliņos,
ko sauc par mikroplastmasu,
kas var riņķot jūrā mūžīgi.
Taču trešā pudele paglābjas
no savu māsu likteņa skarbajās šķīstītavās.
Kravas auto to nogādā rūpnīcā,
kur to un tās biedrus saplacina
un saspiež klucī.
Nu labi, arī tas izklausās pabriesmīgi, bet pacieties vēl mazliet!
Kļūs arvien labāk.
Klučus sasmalcina sīkos gabaliņos,
ko tad mazgā un kausē,
lai tos pārvērstu atkal izmantojamos izejmateriālos.
Gluži kā uz burvja mājienu trešā pudele nu ir gatava piedzimt no jauna
kā kaut kas pavisam cits.
Šis plastmasas gabals ar visai necilajiem pirmsākumiem
pēkšņi var kļūt, par ko vien vēlas.