זה 4 בבוקר, והמבחן הגדול עוד שמונה שעות,
ואחריו רסיטל לפסנתר.
למדתם וניגנתם במשך ימים, אבל אתם עדיין לא מרגישים מוכנים לשניהם.
אז, מה אתם יכולים לעשות?
ובכן, אתם יכולים לשתות עוד כוס קפה
ולבלות את השעות הבאות בלמידה ואימון,
אבל תאמינו או לא,
אתם אולי תהיו במצב יותר טוב אם תסגרו את הספרים ותשימו את המוזיקה בצד,
ותלכו לישון.
שינה תופסת כמעט שליש מחיינו,
אבל הרבה מאיתנו נותנים לה תשומת לב מועטה במפתיע.
ההזנחה הזו היא הרבה פעמים תוצאה של חוסר הבנה גדול.
שינה היא לא זמן מבוזבז,
או פשוט דרך לנוח כשכל העבודה החשובה הסתיימה.
במקום, היא פונקציה חיונית,
במהלכה הגוף שלכם מאזן ומנטר את המערכות החיוניות שלו,
משפיע על הנשימה
ומאזן הכל ממחזור הדם שלנו לגדילה ומערכת החיסון.
זה נפלא, אבל אתם יכולים לדאוג לכל הדברים האלה אחרי המבחן, נכון?
ובכן, לא כל כך מהר.
מסתבר ששינה היא גם חיונית למוח שלכם.
כשחמישית ממחזור הדם שלכם
מתועל אליו כשאתם נרדמים.
ומה שמתרחש במוח שלכם בזמן שאתם ישנים
זו תקופה מאוד אינטסיבית של בניה מחדש
שחיונית לאיך שהזיכרון שלנו עובד.
במבט ראשון,
היכולת שלנו לזכור דברים לא נראית מרשימה במיוחד.
הפסיכולוג של המאה ה 19 הרמן אבינגהאוס
הדגים שאנחנו באופן רגיל שוכחים 40% מהחומר החדש
תוך 20 הדקות הראשונות,
תופעה שידועה כעקומת השיכחה.
אבל האבדן הזה יכול להמנע דרך מיצוק זיכרון,
התהליך בו מידע מועבר
מהזיכרון לטווח קצר הנדיף שלנו לזיכרון לטווח ארוך העמיד יותר שלנו.
המיצוק הזה מתרחש בעזרת חלק חשוב של המוח,
שידוע כהיפוקמפוס.
התפקיד שלו ביצירת זכרון לטווח ארוך
הודגם בשנות ה 50 על ידי ברנדה מילנר
במחקר שלה עם חולה הידוע כ H.M.
אחרי שההיפוקמפוס שלו הוסר,
היכולת של H.M. ליצור זיכרונות חדשים לטווח קצר נפגמה,
אבל הוא היה מסוגל ללמוד מטלות פיזיות דרך חזרה.
בשל ההסרה של ההיפוקמפוס שלו,
היכולת של H.M. ליצור זיכרונות לטווח ארוך גם נפגמה.
מה שהמקרה הזה גילה, בין יתר הדברים,
היה שההיפוקמפוס היה מעורב ספציפית
במיצוק הזכרונות ההצהרתיים לטווח ארוך,
כמו העובדות והקונספטים שאתם צריכים לזכור למבחן,
בניגוד לזיכרון הפרוצדורלי,
כמו תנועות האצבעות שאתם צריכים כדי לשלוט ברסיטל.
הממצאים של מילנר, יחד עם עבודה של אריק קנדל בשנות ה 90,
נתנו לנו את המודל הנוכחי שלנו של איך עובד תהליך המיצוק.
מידע חושי מתורגם ראשית
ומוקלט זמנית בניורונים כזיכרון לטווח קצר.
משם, הוא נע להיפוקמפוס,
שמחזק ומגביר את הניורונים באזור האונתי ההוא.
תודות לתופעה של ניופלסטיקה,
אגדים סינפטיים חדשים נוצרים, ומאפשרים חיבורים חדשים בין ניורונים,
ומחזקים את הרשת העצבית
שם המידע יוחזר כזיכרון לטווח ארוך.
אז למה אנחנו זוכרים דברים מסויימים אבל לא אחרים?
ובכן, יש כמה דרכים להשפיע
על הכמות והאפקטיביות של שמירת זיכרון.
לדוגמה, זכרונות שנוצרים בזמנים של רגשות חזקים.
או אפילו לחץ,
יוקלטו טוב יותר בשל החיבור של ההיפוקמפוס עם הרגשות.
אבל אחד מהגורמים העיקריים שתורמים למיצוק זיכרון הוא,
ניחשתם נכון,
שנת לילה טובה.
שינה מורכבת מארבעה שלבים,
שהעמוק שבהם ידוע כשנת גל איטי
ותנועת עיניים מהירה (REM).
מכונות EEG שמנטרות אנשים בזמן השלבים האלה
הראו פעימות חשמליות
שנעות בין גזע המוח, ההיפוקמפוס, התלמוס, והקורטקס,
שמשמשות כתחנות ממסר של יצירת זיכרונות.
והשלבים השונים של השינה הוכחו כעוזרים למצק
סוגים שונים של זכרונות.
במהלך שינה שהיא לא REM או גלים איטיים,
זיכרון הצהרתי מקודד למאגר זמני
בחלק הקדמי של ההיפוקמפוס.
דרך דיאלוג מתמשך בין הקורטקס וההיפוקמפוס,
הוא מופעל אז באופן חוזר,
מה שמוביל לחלוקה הדרגתית לאכסון לטווח ארוך בקורטקס.
שנת REM, מצד שני, עם הדמיון לפעילות מוח בערות,
משוייכת למיצוק של זיכרון פרוצדורלי.
אז בהתבסס על המחקרים,
ללכת לישון שלוש שעות אחרי שינון הנוסחאות
ושעה אחת אחרי אימון הסולמות יהיו הכי אידיאליות.
אז בתקווה שאתם יכולים לראות עכשיו שויתור על שינה
לא רק פוגע בבריאות לטווח ארוך,
אלא למעשה הופך את זה לפחות סביר
שתשמרו על הידע והאימון מהלילה הקודם,
וכל זה מחזק את החכמה של המושג, "תשנו על זה."
כשאתם חושבים על כל הארגון מחדש הפנימי
והיצור של חיבורים חדשים שמתרחשים בשנתכם,
אתם יכולים אפילו להגיד ששינה טובה
גורמת לכם להתעורר כל בוקר עם מוח חדש ומשופר,
מוכן להתמודד עם האתגרים שלפניו.