Kao većina novinara i ja sam idealista.
Volim neistražene dobre priče, pogotovo neispričane.
Prosto nisam mislila da će, u 2011,
žene još uvek biti u toj kategoriji.
Ja sam predsednica Novinarskog i ženskog simpozijuma,
JAWS. To je Šarki. (Smeh)
Pridružila sam se pre 10 godina jer sam želela ženske uzore,
i bila sam frustrirana zbog zaostajanja položaja žena
u našoj profesiji i time šta je to značilo za naš ugled
u medijima.
Mi činimo polovinu svetske populacije,
ali smo samo u 24 procenta novinskih subjekata
navedenih u vestima
i mi smo samo 20 posto stručnjaka navedenih u pričama,
i sad, sa današnjom tehnologijom,
moguće je odstraniti žene sa slike u potpunosti.
Ovo je slika predsednika Baraka Obame
i njegovih savetnika, dok prate ubistvo Osame bin Ladena.
Desno možete videti Hilari Klinton.
Pogledajmo kako se slika prikazala
u jednim jevrejskim novinama sa sedištem u Bruklinu.
Nema Hilari. (Smeh)
Novine su se izvinile ali su rekli da
nikada ne prikazuju slike žena.
One mogu biti seksualno provokativne. (Smeh)
Ovo je ekstreman slučaj, da, ali činjenica je da
su žene samo u 19 posto izvora
u pričama u vezi sa politikom
i u samo 20 posto u pričama u vezi sa ekonomijom.
Vesti nastavljaju da nam daju sliku gde muškarci
nadmašuju žene u skoro svim profesionalni kategorijama
osim u dve: učenice i domaćice. (Smeh)
Dakle svi dobijamo veoma iskrivljenu sliku stvarnosti.
Problem je, naravno,
što ne postoji dovoljno žena u novinarskim redakcijama.
One su izvestile samo 37 posto priča
u novinama, TV-u i na radiju.
Čak i u pričama o rodno zasnovanom nasilju,
muškarci dobijaju ogromnu većinu u štampanom prostoru
i emitovanju.
U skladu sa tim,
ovog marta, Njujork tajms objavljuje priču
Džejmsa Mekinlija o grupnom silovanju devojčice,
od 11 godina, u malom gradu u Teksasu.
Mekinli piše da se zajednica pita:
''Kako su njihovi momci mogli biti uvučeni u ovo?''
''uvučeni u ovo,'' kao da su bili
zavedeni u čin nasilnog dela.
I prva osoba koju on citira kaže:
''Ovi momci će morati da žive sa ovim ostatak svojih života''
(Publika reaguje, smeh)
Ne čujete mnogo o 11-ogodišnjoj žrtvi,
osim da je nosila odeću koja je bila malo starija za njen uzrast
i da je nosila šminku.
Tajms je bio preplavljen kritikama.
Na početku, branio se, i rekao: ''Ovo nisu naši pogledi.
Ovo smo našli u našim izveštavanjima.''
Sada, ovde je tajna koju verovatno već znate:
Vaše priče su konstruisane.
Kao reporteri, istražujemo, intervjuišemo.
Pokušavamo da predstavimo dobru sliku stvarnosti.
Mi takođe imamo naše nesvesne pristrasnosti,
ali Tajms čini da to zvuči
kao da bi svako izveštavao o ovoj priči na isti ovaj način.
Nisam saglasna sa tim.
Ttri sedmice kasnije, ponovo posećuju tu priču.
Ovog puta, dodaje se još jedno ime Mekinlijevom:
Erika Gud.
Iz ovoga nastaje istinski tužna, užasavajuća priča devojčice
i njene porodice zarobljene u siromaštvu.
Nju je više puta silovalo mnogo muškaraca.
Bila je bistra, bezbrižna devojčica.
Odrasla je brzo, fizički,
ali je njen krevet još uvek bio prekriven plišanim lutkama.
To je veoma drugačija slika.
Možda je dodatak gđice Gud
učinio ovu priču potpunijom.
Globalni projekat monitoringa medija otkrio je da
priče žensih reportera češće
izazivaju predrasude nego one muških reportera.
U KUNM-u ovde u Albukerkiju, Elejn Baumgartel
uradila je neka diplomska istraživanja o pokrivenosti
nasilja protiv žena.
Ono što je pronašla bilo je da većina ovih priča
ima težnju da krivi žrtve i potcenjuje njihove živote.
Skloni su da prave senzaciju i nedostaje im kontekst.
Dakle za svoj diplomski rad, uradila je seriju iz tri dela
u vezi sa ubistvima 11 žena
koje su nađene zakopane u Zapadnoj Mesi u Albukerkiju.
Ona je pokušala da izazove te šablone i stereotipe
u svom radu i pokušala je da pokaže sve izazove
sa kojima se novinari suočavaju, od spoljnih izvora,
svoje unutrašnje pristrasnosti i kulturnih normi,
i radila je sa urednikom na Nacionalnom javnom radiju
da pokuša da priču emituje na nacionalnom nivou.
Nije sigurna da li bi se to desilo
da urednik nije bila žena.
Priče u vestima imaju duplo veće šanse
da predstave žene kao žrtve nego muškarce
i žene će najverovatnije biti definisane
svojim delovima tela.
Magazin Vajerd, novembar 2010.
Da, izdanje je bilo o inženjeringu tkiva dojki.
Znam da ste svi rastrojeni, pa ću skinuti to. (Smeh)
Pogled gore. (Smeh)
Dakle - (Aplauz)
U ovome je stvar.
Vajerd skoro nikada ne stavlja žene na svoju naslovnicu.
Ah, bilo je nekih smicalica.
Pem iz The Office.
Manga devojke.
Pohotljivi modeli prekriveni sintetičkim dijamantima.
Sindi Rojal, profesorka Teksaškog državnog univerzieta, upitala je
na svom blogu: ''Kako bi mlade žene kao što su njene studentkinje
trebalo da razmišljaju o svojim ulogama u tehnologiji tokom čitanja Vajerda?''
Kris Anderson, urednik Vajerda, branio je svoj izbor
i rekao, nema dovoljno žena, istaknutih žena
u tehnologiji da prodaju naslovnicu, da prodaju izdanje.
Deo ovoga je tačan.
Ne postoji mnogo istaknutih žena u tehnologiji.
Evo mog problema sa tim argumentom.
Mediji nam svaki dan kazuju šta je važno,
pričama koje izaberu i time gde ih smeste.
To se zove postavka dnevnog reda.
Koliko je ljudi znalo osnivače Fejsbuka
i Gugla pre nego što su njihova lica bila na naslovnicama magazina?
Stavljajući ih tamo učinili su ih prepoznatljivijima.
Časopis Fast Company sada prihvata tu ideju.
Ovo je njihova naslovnica od 15. novembra 2010.
Izdanje je o najistaknutijim i najuticajnijim ženama
u tehnologiji.
Urednik Robert Safian je rekao institutu Pojnter:
''Silicijumska dolina je veoma bele puti i veoma muški orijentisana,
ali Fast company ne misli da će poslovni svet
tako izgledati u budućnosti, pa pokušava da da sliku
gde se globalizovani svet kreće.''
Uostalom, Vajerd je očigledno primio sve ovo k srcu.
Ovo je bilo aprilsko izdanje. (Smeh)
To je Limor Frajd, osnivač Adafruit Industries,
u pozi zakivačice Rouzi.
Pomoglo bi da ima više žena na liderskim pozicijama
u medijima. Nedavno globalno istraživanje otkrilo je
da 73% najboljih menadžment poslova u medijima
još uvek drže muškarci.
Ali ovde je bitno nešto mnogo složenije:
naše sopstvene nesvesne predrasude i mrtvi uglovi.
Šankar Vedantam je autor knjige ''Skriveni mozak:
Kako naša podsvest bira predsednike,
kontroliše tržište, vodi ratove i čuva naše živote.''
On je rekao bivšem ombudsmanu
na Nacionalnom javnom radiju, koji je radio
izveštaj o tome kako žene prolaze u NPR reportažama,
nesvesne pristrasnosti protiču tokom naših života.
Veoma je teško razmrsiti te konce.
Ali on je imao jedan predlog.
On je radio za dva urednika koji tvrde
da svaka priča mora imati najmanje jedan ženski izvor.
On je odbijao, na početku, ali je konačno
zadovoljno sledio uputstva jer su njegove priče postale bolje
i njegov posao je bio lakši.
Ne znam da li je ijedan urednik bila žena,
ali to može napraviti najveću razliku.
The Dallas Morning News je dobio Pulicerovu nagradu 1994.
za serijal koji su radili o ženama širom sveta,
ali jedna od reporterki mi je rekla da je ubeđena
da se to nikad ne bi desilo da nisu imali
ženskog asistenta stranog urednika
i da ne bi dobili neke od tih priča
bez ženskih reportera i urednika na terenu,
a posebno onu o sakaćenju ženskih genitalija.
Muškarcima prosto ne može biti dozvoljen pristup tim situacijama.
Ovo je veoma važno uzeti u obzir,
jer se mnogo naše spoljne politike sada vrti
oko država gde je postupanje sa ženama problem,
kao što je Avganistan.
Ono što nam je rečeno po pitanju argumenata protiv napuštanja
ove zemlje je to što je sudbina žena prioritet.
Sigurna sam da muški novinar u Kabulu može pronaći ženu za intervju.
Nisam baš sigurna za ruralne, tradicionalne sredine,
gde pretpostavljam da žene ne mogu razgovarati sa nepoznatim muškarcima.
Važno je nastaviti priču o ovome
imajući u vidu Laru Logan.
Ona je bila CBS-ova dopisnica koja je bila
brutalno seksualno napadnuta u egipatskom Tahrir skveru
odmah nakon pravljenja ove fotografije.
Skoro odmah, stručnjaci
su je okrivili i pričali stvari poput: ''Znate,
možda žene ne bi trebalo slati da pokrivaju te priče.''
Nisam nikad čula ikoga da kaže ovo o Andersonu Kuperu
i njegovom timu koji su bili napadnuti pokrivajući istu priču.
Jedan način za dobijanje više žena u rukovodstvu
je taj da im ostale žene budu mentori.
Jedna od mojih članica odbora je urednica u velikoj
globalnoj medijskoj kompaniji, ali ona nikad nije pomislila o ovome
kao o karijeri dok se nije upoznala sa ženskim uzorima u JAWS-u.
Ali ovo nije samo posao za super-novinare
ili moju organizaciju. Svi vi imate udela u jakim,
živim medijima.
Analizirajte svoje vesti i govorite kad postoje praznine
koje nedostaju u pričama kao u Njujork tajmsu.
Predložite ženske izvore novinarima i urednicima.
Zapamtite, celokupna slika stvarnosti
može zavisiti od toga.
I napustiću vas video klipom koji sam prvi put videla 1987.
kada sam bila studentkinja u Londonu.
To je za novine Gardijan.
To je zapravo bilo mnogo pre nego što sam čak i pomislila
da postanem novinar, ali sam bila veoma zainteresovana
u to kako učimo da sagledavamo svet.
Narator: Događaj gledan sa jedne tačke gledišta
daje jedan utisak.
Gledano sa druge tačke gledišta,
daje sasvim drugačiji utisak.
Ali jedino kada uzmete u obzir celu sliku
možete potpuno razumeti šta se dešava.
''Gardijan.''
Megan Kamerik: Mislim da ste svi saglasni
da bi nam bilo bolje kada bismo svi imali potpunu sliku.