Som journalister flest er jeg en idealist.
Jeg elsker å avdekke gode historier, spesielt historier som har vært ignorert
Jeg trodde bare ikke at kvinner i 2011
fortsatt ville tilhøre den kategorien.
Jeg er president i Journalism & Women Symposium,
JAWS. Her har dere haien. (Latter)
Jeg ble medlem for 10 år siden fordi jeg ønsket kvinnelige rollemodeller,
og jeg var frustrert over kvinners lave status
i vår profesjon og hva det hadde å si for vårt omdømme
i media.
Vi utgjør halvdelen av verdens befolkning,
men bare 24 prosent av dem
som siteres i nyhetene
og vi utgjør bare 20 prosent av ekspertene som uttaler seg
og nå, med dagens teknologi
er det mulig å ta kvinner helt ut av bildet.
Dette er et bilde av president Barack Obama
og hans rådgivere mens de følger angrepet på Osama bin Laden.
Dere ser Hillary Clinton til høyre i bildet.
La oss se på bildet som var på trykk
i en ortodoks jødisk avis, basert i Brooklyn.
Hillary er helt borte. (Latter)
Avisen beklaget men sa
at den aldri trykker bilder av kvinner.
Fordi de kan være seksuelt opphissende. (Latter)
Dette er opplagt et ekstremt tilfelle, men faktum er
at kvinner utgjør bare 19 prosent av kildene
i politiske reportasjer
og bare 20 prosent i økonominyheter
Nyhetene fortsetter å gi oss et bilde hvor menn
er overtallige i nesten alle yrkeskategorier
med unntak av to: studenter og hjemmeværende. (Latter)
Vi får alle et skjevt bilde av virkeligheten.
Problemet er, selvsagt,
at det ikke er nok kvinner i redaksjonene.
De rapporterte bare 37 prosent av nyhetene
på trykk, på TV og i radio.
Selv i historier om kjønnsbasert vold
får menn overveldende mye spalteplass
og tid på lufta.
Et typisk eksempel,
i mars i år, trykket New York Times en historie
av James McKinley om en gruppevoldtekt av en ung jente,
11 år gammel, i en liten by i Texas.
McKinley skriver at lokalsamfunnet undrer seg,
"Hvordan kunne guttene deres bli trukket inn i dette?"
"trukket inn i det", som om de var blitt
forført til å utføre en voldshandling.
Og den første personen han siterer sier,
"Disse guttene må leve med dette resten av livet."
(Publikum reagerer)
Vi hører ikke mye om det 11 år gamle offeret,
bortsett fra at hun var litt for voksent kledd
og at hun hadde sminke.
The Times ble overrent av kritikk.
Til å begynne forsvarte avisen seg og sa, "Dette er ikke våre synspunkter.
Dette er det vi avdekket med vår journalistikk."
Her er en hemmelighet som du sikkert allerede kjenner:
Historiene vi forteller er konstruerte.
Som reportere undersøker vi og intervjuer.
Vi prøver å gi et godt bilde av virkeligheten.
Vi har også våre underbevisste fordommer,
men The Times får det til å høres ut som
hvem som helst ville ha rapportert historien på samme måte.
Jeg er uenig i det.
Tre uker senere går The Times tilbake til historien.
Denne gangen legger de til en en til skribent sammen med McKinley:
Erica Goode.
Da framstår det en virkelig trist, forferdelig historie om en ung jente
og hennes familie som lever i fattigdom.
Hun ble voldtatt gjentatte ganger av flere menn.
Hun var en intelligent, ubekymret jente.
Hun ble tidlig fysisk moden,
men sengen hennes var fortsatt dekket av kosebamser.
Det gir et helt annet bilde.
Kanskje tillegget fra Erica Goode
gjorde historien mer komplett.
The Global Media Monitoring Project har vist at
kvinnelige reporteres historier oftere
utfordrer stereotypier enn mannlige reporteres.
På KUNM her i Albuquerque forsket Elaine Baumgartel
på mediedekningen
av vold mot kvinner.
Det hun fant var at mange av disse historiene
har en tendens til å klandre ofrene og nedvurdere deres liv.
De har en tendens til å sensasjonalisere og mangler kontekst.
Så i hennes forskningsarbeid gjorde hun en tredelt serie
på drapene av 11 kvinner
som ble funnet begravd på Albuquerques West Mesa.
Hun prøvde å utfordre mønstrene og stereotypiene
i sitt arbeid, og hun prøvde å vise hvilke utfordringer
journalister møter fra eksterne kilder,
deres egne fordommer og kulturelle normer,
og hun jobbet med en redaktør hos den statlige radioen
for å prøve å få historien på lufta nasjonalt.
Hun er ikke sikker på hva som ville skjedd
om ikke redaktøren hadde vært en kvinne.
Det er mer enn to ganger så sannsynlig at nyhetshistorier
presenterer kvinner som ofre enn menn,
og kvinner defineres oftere
på bakgrunn av fysiske trekk.
Magisinet Wired, november 2010.
Ja, bilaget handlet om konstruksjon av brystvev
Nå vet jeg at dere alle er distrahert, så jeg skal ta det vekk. (Latter)
Vend blikket hit. (Latter)
Altså -- (Applaus)
Saken er den.
Wired setter nesten aldri kvinner på forsiden.
Å, det har vært noen morsomme tilløp.
Pam fra The Office.
Manga-jenter.
En lekker modell dekket av syntetiske diamanter.
Professor Cindy Royal ved Texas State University undrer
i sin blogg, "Hvordan skal unge kvinner som hennes studenter
oppfatte sin rolle innenfor teknologi når de leser Wired?"
Chris Anderson, redaktøren i Wired, forsvarte sitt valg
og sa at det ikke finnes nok kvinner, fremtredende kvinner
innenfor teknologi til å selge en forside, selge et blad.
Det er delvis sant. Det er ikke like mange
prominente kvinner innenfor teknologi.
Her er mitt problem med det argumentet.
Media forteller oss hver dag hva som er viktig,
ved hjelp av historiene de velger og hvor de plasserer dem.
Det kalles å sette agendaen.
Hvor mange mennensker kjente grunnleggerne av Facebook
og Google før ansiktene deres havnet på en forside?
Det at de havnet der, gjorde dem mer gjenkjennelige.
Fast Company Magazine omfavner den ideen.
Dette er deres forside fra 15. november 2010.
Bilaget handler om de mest fremtredende og innflytelsesrike kvinnene
innenfor teknologifeltet.
Redaktør Robert Safian fortalte Poynter Institute,
"Silicon Valley er veldig hvit og veldig mannlig,
men det er ikke slik Fast Company tror at næringslivet
kommer til å se ut i fremtiden, så vi prøver å gi et bilde
av hvor den globaliserte verden er på vei."
Forresten, Wired tok dette tilsynelatende til seg.
Dette var april-bilaget deres. (Latter)
Det er Limor Fried, grunnleggeren av Adafruit industrier
i positur som krigstidens ideelle kvinnelige arbeider.
Det ville hjelpe om det var flere kvinner i ledende posisjoner
innenfor media. I en ny global undersøkelse fant man at
73 prosent av toppstillingene innenfor medieadministrasjon
fortsatt holdes av menn.
Men dette handler også om noe langt mer komplekst:
våre egne ubevisste fordommer og blindflekker.
Shankar Vedantam er forfatteren av "Den skjulte hjernen:
Hvordan vårt ubevisste sinn velger presidenter,
kontrollerer markeder, fører kriger og redder våre liv."
Han fortalte den tidligere ombudsmannen
på National Public Radio (NPR), som holdt på med en
rapport om hvordan kvinner blir dekket av NPR,
at ubevisste fordommer gjennomsyrer mesteparten av våre liv.
Det er virkelig vanskelig å skille ut de trekkene.
Men han hadde ett forslag.
Han pleide å jobbe for to redaktører som sa
at hver historie måtte ha minst en kvinnelig kilde.
Han steilet til å begynne med, men sa at han etter hvert
fulgte dette direktivet med glede fordi historiene hans ble bedre
og jobben hans enklere.
Nå vet jeg ikke om en av redaktørene var en kvinne,
men det kan utgjøre stor forskjell.
The Dallas Morning News vant en Pulitzer pris i 1994
for en serie den gjorde om kvinner rundt om i verden,
en av reporterne fortalte meg at hun er overbevist om
at det aldri ville skjedd om ikke de hadde hatt
en kvinnelig assisterende utenriksredaktør,
og noen av disse historiene ville de ikke ha fått
uten kvinnelige reportere og redaktører i felt,
spesielt en om kjønnslemlestelse av kvinner.
Menn ville ikke fått tilgang i slike situasjoner.
Det er et viktig poeng å ta hensyn til,
fordi mye av vår utenrikspolitikk nå dreier seg om
land hvor kvinners stilling er et tema,
slik som i Afganistan.
Argumentene vi blir gitt mot å forlate
dette landet er at kvinnenes skjebne er det primære.
Jeg er sikker på at mannlige reportere i Kabul kan finne kvinner
å intervjue. Men ikke så sikker på tradisjonelle områder på landsbygda,
hvor jeg gjetter at kvinner ikke kan snakke til fremmede menn.
Det er viktig å fortsette å snakke om dette
med tanke på Lara Logan.
Hun var CBS nyheter sin korrespondent og ble
brutalt seksuelt overfalt på Tahrir-plassen i Egypt
like etter at dette bildet ble datt.
Nesten umiddelbart satte kommentatorene i gang
og klandret henne og sa ting som,
"Kanskje man ikke skulle la kvinner dekke den typen nyheter."
Jeg hørte aldri noen si det om Anderson Cooper
og teamet hans som ble angrepet mens de dekket de samme hendelsene.
En måte å få flere kvinner i lederstillinger
er å la andre kvinner veilede dem.
Et av mine styremedlemmer er redaktør for et stort
internasjonalt medieselskap, men hun tenkte aldri over det
som karrierevei før hun møtte kvinnelige rollemodeller hos JAWS.
Men dette er ikke bare en jobb for superjournalister,
eller min organisasjon. Vi tjener alle på et sterkt,
levende media.
Analyser nyhetene, og rop ut hvis du avdekker mangler
ved dekningen slik som folk hos New York Times gjorde.
Foreslå kvinnelige kilder til reportere og redaktører.
Husk, et komplett bilde av virkeligheten
kan avhenge av det.
Til slutt vil jeg vise dere et videoklipp som jeg så første gang i 2007
da jeg var student i London.
Det er en reklame for avisen Guardian.
Det er faktisk lenge før jeg noen gang tenkte
å bli journalist, men jeg var veldig interessert
i hvordan vi lærer å oppfatte vår verden.
Forteller: En hendelse sett fra et ståsted
gir ett inntrykk.
Sett fra et annet ståsted,
gir den et helt annet inntrykk.
Men det er bare når du ser hele bildet
at du helt ut kan forstå hva som foregår.
"The Guardian"
Megan Kamerick: Jeg tror dere alle vil være enige i
at det ville være en fordel om vi alle hadde hele bildet.