כמו הרוב העיתונאים, אני אידיאליסטית.
אני אוהבת לגלות סיפורים טובים, במיוחד כאלה שטרם סופרו.
אבל לא חשבתי שב-2011,
נשים עדיין תהיינה בקטגוריה הזו.
אני נשיאת "ועידת העיתונאות והנשים",
ר"ת באנגלית - ג'ואוז (מלתעות). שזה שארקי. (צחוק)
הצטרפתי לפני 10 שנים כי חיפשתי דמויות מופת נשיות,
ואני עדיין מתוסכלת מהסחבת במעמד האשה
במקצוע שלנו, ומשמעות הדבר לגבי הדימוי שלנו
בתקשורת.
אנו מהוות מחצית מאוכלוסיית העולם,
אבל רק 24% מן הנושאים שבחדשות
שמצוטטים בכתבות,
ורק 20% מהמומחים שמצוטטים בכתבות אלה,
והיום, עם הטכנולוגיה העכשווית,
אפשר למחוק מהתמונה את הנשים לגמרי.
זאת תמונה של הנשיא ברק אובמה
ויועציו, כשהם עוקבים אחר חיסולו של אוסמה בן-לאדן.
אתם רואים מימין את הילרי קלינטון.
בואו ונראה איך התמונה הזו פורסמה
בעיתון יהודי שמרני שמשרדיו בברוקלין.
הילרי נעלמה לגמרי. [צחוק]
העיתן התנצל, אך אמר
שהוא לעולם אינו מפרסם תמונות של נשים.
הן עלולות להיות מגרות מבחינה מינית. [צחוק]
זהו מקרה קיצוני, נכון, אך העובדה היא
שנשים הן רק 19% מהמקורות
בכתבות פוליטיות,
ורק 20% בכתבות כלכליות.
החדשות ממשיכות לצייר לנו תמונה לפיה מספר הגברים
עולה על מספר הנשים כמעט בכל סוגי התעסוקה
פרט לשניים: סטודנטים ועקרות-בית. [צחוק]
כך שכולנו מקבלים תמונת מציאות מעוותת ביותר.
הבעיה היא, כמובן,
שאין מספיק נשים בחדרי החדשות.
הן מביאות רק 37% מהכתבות
בדפוס, בטלוויזיה וברדיו.
אפילו בכתבות העוסקות באלימות על רגע מגדרי,
הגברים זוכים לרוב מכריע של שטח דפוס
וזמן אוויר.
המקרה הנדון,
במרץ השנה, ה"ניו-יורק-טיימס" פירסם כתבה
מאת ג'יימס מקינלי על כנופיה שאנסה ילדה צעירה
בת 11, בעיר קטנה בטקסס.
מקינלי כותב שהקהילה שאלה,
"איך ייתכן שהבנים שלנו נמשכו לעשות את זה?"
"נמשכו לעשות את זה," כאילו שהם
פותו לבצע מעשה אלימות.
והאדם הראשון שהוא מצטט אומר,
"הילדים האלה ייאלצו לחיות עם זה לכל שארית חייהם."
[תגובות מהקהל]
לא שומעים הרבה על הקורבן בת ה-11,
פרט לכך שהיא לבשה בגדים שהיו קצת מבוגרים לגילה
והיתה מאופרת.
ה"טיימס" הוצף בביקורות.
בתחילה הוא התגונן ואמר, "אלה לא הדעות שלנו.
זה מה שמצאנו בתחקיר לכתבה."
אז הנה סוד שוודאי כבר ידוע לכם:
הכתבות שלכם מבוימות.
ככתבים, אנו חוקרים, אנו מראיינים,
אנו מנסים לצייר תמונה טובה של המציאות.
יש לכל אחד מאיתנו גם את ההטיות התת-הכרתיות שלו,
אבל ה"טיימס" מציג זאת כאילו
כל אחד אחר היה מדווח על אותו אירוע באותה הצורה.
אני חולקת על כך.
אז שלושה שבועות אחר כך, ה"טיימס" שינה את הכתבה.
הפעם הוא הוסיף לה כותרת-משנה מאת מקינלי:
אריקה גוד.
ומה שהתקבל הוא סיפור ממש עצוב, סיפור מחריד על ילדה קטנה
ומשפחתה הלכודות בעוני.
היא נאנסה מספר פעמים ע"י גברים רבים.
היא היתה ילדה פיקחית ונוחה לבריות.
היא התבגרה מהר מבחינה גופנית,
אבל מיטתה עדיין היתה מכוסה בצעצועי חיות.
התמונה הזאת שונה מאד.
אולי התוספת של העלמה גוד
היא שהפכה את הכתבה הזו לשלמה יותר.
המיזם העולמי לניטור אמצעי התקשורת מצא
שכתבות מאת עיתונאיות צפויות יותר
לערער סטריאוטיפים מאשר כתבות של עיתונאים.
בתחנת הרדיו קיי-יו-אן-אם, כאן באלבוקרקי, איליין באומגרטל
ערכה מחקר לתואר השני בנוגע לסיקור
של האלימות נגד נשים.
היא מצאה שרבות מהכתבות האלה
נוטות להאשים את הקורבנות ולהמעיט בערכן.
הן נוטות לסנסציוניות, והן נעדרות הקשר.
אז עבור עבודת התואר השני שלה, היא הכינה סדרת בת 3 חלקים
של רצח של 11 נשים
שקבריהן נמצאו על הר השולחן המערבי של אלבוקרקי.
היא ניסתה לקרוא תיגר על הדפוסים והסטריאוטיפים האלה
בעבודתה, ולהציג את האתגרים
שבפני העיתונאים, החל ממקורותיהם החיצוניים,
דרך ההטיות האישיות שלהם ועד לנורמות התרבותיות שלהם,
והיא עבדה לצד עורכת ברדיו הלאומי הציבורי
במטרה לשדר את הכתבה בכל הארץ.
היא לא יודעת מה היה קורה
אם העורך היה גבר.
הכתבות בחדשות צפויות
להציג נשים כקורבנות פי 2 מגברים,
ונשים צפויות יותר להיות מוגדרות
לפי אברי גופן.
כתב עת "וויירד", נובמבר 2010.
נכון, הנושא היה הנדסת רקמות שד.
אני יודעת שדעתכם מוסחת, אז אסיר את זה. [צחוק]
הרימו עיניים לכאן. [צחוק]
אז-- [מחיאות כפיים]
הנקודה היא זו:
"וויירד" כמעט לעולם איננו מציג נשים בשער הקדמי שלו.
נכון, היו כמה בתור גימיק.
פאם מ"המשרד".
נערות "מאנגה".
דוגמנית חושנית שכוסתה ביהלומים מלאכותיים.
סינדי רויאל, מרצה מאוניברסיטת טקסס, תהתה
בבלוג שלה, "איך צעירות כמו הסטודנטיות שלה
אמורות להרגיש בקשר למקומן בטכנולוגיה כשהן קוראות את 'וויירד'?"
כריס אנדרסון, עורך "וויירד", הגן על בחירתו
באומרו שאין מספיק נשים בולטות
בטכנולוגיה כדי למכור עמוד שער, כדי למכור גליון.
חלקית זה נכון. אין כל-כך הרבה
נשים בולטות בטכנולוגיה.
הנה הבעיה שיש לי עם הטיעון הזה:
התקשורת אומרת לנו מידי יום ביומו מה חשוב,
דרך הכתבות שהיא בוחרת והיכן היא ממקמת אותן.
קוראים לזה "מיצוב סדר היום".
כמה אנשים הכירו את מייסדי "פייסבוק"
ו"גוגל" לפני שפניהם התנוססו על שער של כתב עת?
הפרסום שלהם שם הפך אותם למוכרים יותר.
כתב עת "חברה מהירה" אימץ את הרעיון.
זהו השער שלו מה-15 לנובמבר 2010.
הגליון עוסק בנשים הכי בולטות ומשפיעות
בטכנולוגיה.
העורך, רוברט ספיאן, אמר למכון "פוינטר",
"עמק הסיליקון הוא לבן מאד וזכרי מאד,
אבל 'חברה מהירה' לא חושבת שעולם העסקים
ייראה כך בעתיד, ולכן כתב העת מנסה לתאר
לאן מועדות פני העולם הגלובלי."
אגב, נראה ש"וויירד" לקח זאת לתשומת ליבו.
זה היה הגליון שלו באפריל. [צחוק]
זאת לימור פריד, מייסדת "תעשיות אדאפרוט",
בפוזה של "רוזי הממסמרת".
יעזור מאד שתהיינה נשים נוספות בעמדות מנהיגות
באמצעי התקשורת. סקר עולמי עדכני מצא
ש-73% ממשרות הניהול הבכירות באמצעי התקשורת
עדיין בידיהם של גברים.
אבל גם מדובר כאן במשהו מורכב בהרבה:
מדובר בהטיות התת-הכרתיות ובנקודות העיוורות שלנו.
שנקר ודאנטם הוא המחבר של "המוח הסמוי:
איך המוח הבלתי-מודע שלנו בוחר נשיאים,
שולט בשווקים, מכריז מלחמה ומציל את חיינו."
הוא סיפר לנציב תלונות הציבור הקודם
ברדיו הציבורי, שהכין דוח
על מצב הנשים בסיקור ארצי של תחנת הרדיו,
שההטייה התת-הכרתית שזורה היטב בחיינו.
קשה מאד להפריד את הקשרים האלה.
אבל היתה לו הצעה אחת.
הוא עבד פעם עבור שני עורכים שאמרו
שלפחות אחד המקורות של כל כתבה צריך להיות ממין נקבה.
בהתחלה הוא נרתע, אבל אמר שבסופו של דבר
ציית להוראה בשמחה כי הכתבות שלו השתפרו
והעבודה שלו נעשתה קלה.
לא ידוע לי אם אחד העורכים היה אשה,
אבל זה יכול לגרום להבדלים הגדולים ביותר
ה"דאלאס מורנינג סטאר ניוז" זכה בפרס פוליצר ב-1994
על סדרת כתבות על נשים בעולם כולו,
אבל אחת הכתבות אמרה לי שהיא משוכנעת
שזה לעולם לא היה קורה אלמלא היתה להם
אשה עוזרת לעורך לענייני חוץ,
והם לא היו מקבלים אחדים מסיפורים אלה
ללא עיתונאיות ועורכות בשטח,
במיוחד אחת על מילת נשים.
גברים לא יורשו להיות נוכחים בסיטואציות אלו.
זוהי נקודה חשובה שיש לשקול,
משום שהרבה ממדיניות החוץ שלנו עתה סובבת סביב
מדינות שבהן היחס לנשים הוא נושא שעל הפרק,
כמו אפגניסטן
מה שאומרים לנו במונחים של טיעונים כנגד עזיבת
מדינה זו היא שגורלן של הנשים הוא עניין עיקרי.
כעת, אני בטוחה שכתב גבר בקאבול יכול למצוא נשים
כדי לראיין אותן, לא בטוח לגבי אזורים כפריים, מסורתיים,
במקומות שאני משערת שנשים אינן יכולות לדבר לגברים זרים.
חשוב להמשיך לדבר על זה
לאור המקרה של לארה לוגאן.
היא היתה הכתבת של רשת החדשות סי.בי.אס
שהותקפה מינית באכזריות במצרים בכיכר תחריר
מיד לאחר שהתמונה הזו צולמה.
כמעט מיד פרשנים, הזדרזו להטיל את כובד משקלם
כשהם מאשימים אותה במילים כמו, "אתם יודעים.
אולי נשים לא צריכות להישלח לכסות סיפורים אלה."
מעולם לא שמעתי מישהו אומר זאת על אנדרסון קופר
והצוות שלו שהותקפו כשהם מסקרים את אותו סיפור.
דרך אחת שתעודד נשים לתפוס עמדות מנהיגות
היא שנשים אחרות ידריכו אותן.
אחת מחברות מועצת המנהלים שלי היא עורכת בחברת
תקשורת גלובלית גדולה, אבל היא מעולם לא חשבה על זה
כעל דרך בקריירה שלה עד אשר פגשה מודלים לחיקוי נשים ב-JAWS (סימפוזיון לעיתונאות נשים ).
אבל זה אינו תפקיד רק לעיתונאיות-על,
או לארגון שלי, אתם כולכם יכולים לקחת חלק
בתקשורת חזקה ונמרצת.
בחנו את החדשות שלכם, ודברו כאשר ישנם פערים
חסרים בסיקורים כמו שאנשים בניו יורק טיימס עשו.
הציעו מקורות נשיים לכתבים ולעורכים.
זיכרו, תמונה שלמה של המציאות
יכולה להיות תלויה בזה.
ואפרד מכם עם סרטון וידאו שראיתי לראשונה ב-2007
כשהייתי סטודנטית בלונדון.
זה לגארדיאן
זה למעשה הרבה לפני שחשבתי
להיות עיתונאית, אבל מאד עניין אותי
כיצד אנו לומדים להבין את עולמנו.
קריין: ארוע שנראה מנקודת מבט אחת
משאיר רושם אחד.
כשהוא נראה מנקודת מבט אחרת,
מתקבל רושם לגמרי אחר.
אבל רק כאשר מקבלים את התמונה כולה
ניתן להבין באופן מלא מה קורה.
"הגארדיין"
מגאן קאמריק: אני חושבת שכולכם תסכימו
שעדיף יהיה לו לכולנו היתה התמונה המלאה.