Kuten useimmat toimittajat, olen idealisti.
Rakastan kaivaa esiin hyviä tarinoita, erityisesti uusia sellaisia.
En vain uskonut, että 2011
naiset olisivat yhä siinä kategoriassa.
Olen Journalism & Women -symposiumin (JAWS) puheenjohtaja.
Siinä Sharky. (Naurua)
Liityin siihen 10 vuotta sitten, koska kaipasin naisroolimalleja,
ja olin kyllästynyt naisten surkeaan statukseen
ammatissamme, ja siihen miten se vaikutti
kuvaamme mediassa.
Muodostamme puolet maailman väestöstä,
mutta olemme vain 24 prosenttia haastatelluista
uutisissa,
ja vain 20 prosenttia asiantuntijoista, joita haastatellaan,
ja nykyaikaisella teknologialla
on jopa mahdollista poistaa naiset kuvasta kokonaan.
Tämä on kuva presidentti Barack Obamasta
ja hänen neuvonantajistaan seuraamassa Osama bin Ladenin tappamista.
Näette Hillary Clintonin oikealla.
Katsotaanpa miltä kuva näytti
brooklyniläisessä ortodoksijuutalaisessa lehdessä.
Hillary on kadonnut. (Naurua)
Lehti pyysi anteeksi, mutta sanoi,
ettei se koskaan julkaise valokuvia naisista.
Ne saattaisivat olla seksuaalisesti kiihottavia. (Naurua)
Tämä on äärimmäinen esimerkki, mutta totuus on,
että naiset ovat vain 19 prosenttia lähteistä
jutuissa politiikasta,
ja vain 20 prosenttia jutuissa talouselämästä.
Uutiset ylläpitävät kuvaa, jossa miehiä
on naisia enemmän melkein kaikilla aloilla,
paitsi kahdella: opiskelijat ja perheenemännät. (Naurua)
Saamme siis kaikki hyvin vääristyneen kuvan todellisuudesta.
Ongelmana on tietysti se,
että naisia ei ole tarpeeksi uutistoimituksissa.
He raportoivat vain 37 prosenttia jutuista
lehdissä, TV:ssä ja radiossa.
Jopa jutuissa sukupuolittuneesta väkivallasta
miehet saavat suurimman osan palstatilasta
ja lähetysajasta.
Esimerkkitapauksena,
tässä maaliskuussa New York Times painoi jutun
James McKinleyltä nuoren tytön joukkoraiskauksesta,
11-vuotiaasta, pienessä texasilaisessa kaupungissa.
McKinley kirjoittaa, että yhteisö ihmettee:
"Miten heidän poikansa on vedetty tähän?"
"Vedetty tähän," ikään kuin heidät
olisi houkuteltu väkivaltaiseen tekoon.
Ensimmäisenä hän siteeraa henkilöä, joka sanoo:
"Nämä pojat joutuvat elämään tämän kanssa lopun elämäänsä."
(Yleisö kohahtaa)
11-vuotiaasta uhrista ei kuulla paljonkaan,
paitsi, että hän käytti vaatteita, jotka olivat vähän liian vanhoja hänelle
ja hän käytti meikkiä.
Timesiin tulvi kritiikkiä.
Aluksi se puolusti itseään: "Tämä ei ole meidän näkökantamme.
Tämän löysimme tutkimuksissamme."
Tässä salaisuus, jonka varmaan tiesittekin:
Jutut rakennetaan.
Toimittajina me tutkimme, me haastattelemme.
Yritämme antaa tarkan kuvan todellisuudesta.
Olemme myös tiedostamattomasti puolueellisia,
mutta Times saa asian kuulostamaan siltä
kuin kuka tahansa olisi raportoinut tarinan samalla tavalla.
Olen eri mieltä.
Kolme viikkoa myöhemmin Times kertoi aiheesta uudelleen.
Tällä kertaa McKinley oli saanut apukirjoittajan:
Erica Goode.
Tulee ilmi erittäin surullinen, hirveä tarina nuoresta tytöstä
ja köyhästä hänen perheestään.
Useat miehet olivat raiskanneet hänet lukemattomia kertoja.
Hän oli ollut älykäs ja rento.
Hän oli kypsymässä nopeasti, fyysisesti,
mutta hänen petinsä oli yhä nallekarhujen peitossa.
Hyvin erilainen kuva.
Ehkä neiti Gooden lisäykset
olivat tehdeet tarinasta täydemmän.
Global Media Monitoring Projectin mukaan
naisreporttereiden jutuissa
haastetaan miesreporttereita todennäköisemmin stereotypioita.
KUNMissa, täällä Albuquerquessa,
Elaine Baumgartel tutki
naisiin kohdistuvan väkivallan raportointia.
Hänen tutkimustensa mukaan tarinat
tuppaavat syyttämään uhria ja vähättelemään heitä.
Ne tavoittelevat kohua, ja niistä puuttuu taustatietoja.
Lopputyössään hän teki kolmiosaisen kuunnelman
11 naisesta,
jotka löydettiin haudattuina Albuquerquen West Mesassa.
Hän yritti työssään haastaa stereotypiat,
ja hän yritti näyttää millaisia haasteita
toimittajat kohtaavat ulkopuolisissa lähteissä,
omissa alitajuisissa ennakkoluuloissaan, ja kulttuurillisissa malleissa,
ja hän toimi yhdessä National Public Radion toimittajan kanssa
saadakseen jutun koko kansan kuultavaksi.
Hän ei ole varma, miten olisi käynyt,
jos toimittaja ei olisi ollut nainen.
Uutisjutuissa naiset esitetään
kaksi kertaa todennäköisemmin uhreina verrattuna miehiin,
ja naiset määritellään useammin
ruumiinosien perusteella.
Wired-aikakauslehti, marraskuu 2010.
Kyllä, kyse oli rintakudokseen liittyvästä tekniikasta.
Tiedän, että tämä vie huomion, joten otan sen pois.
Katsokaa tänne ylös. (Naurua)
Joten -- (Aplodeja)
Juttu on tässä.
Wired ei lähes koskaan laita naisia kanteensa, poislukien
pikkunäppät temput.
Pam Konttorista.
Manga-tyttöjä.
Uhkea synteettisin timantein koristeltu malli.
Texasin valtiollisen yliopiston professori Cindy Royal ihmetteli blogissaan,
mitä nuorten naisten, kuten hänen opiskelijoidensa,
tulisi ajatella naisten roolista teknologiassa luettuaan Wiredia.
Chris Anderson, Wired-lehden päätoimittaja, puolusti valintaansa
ja sanoi, ettei
teknologia-alalla ole niin vaikutusvaltaisia naisia, että heillä voisi myydä lehtiä.
Se on osittain totta.
Vaikutusvaltaisia naisia ei ole paljon teknisillä aloilla.
Minulla on ongelmia hyväksyä tätä argumenttia.
Media kertoo meille päivittäin, mikä on tärkeää
valitsemillaan tarinoilla.
Sitä sanotaan päiväjärjestykseksi.
Kuinka moni tiesi Facebookin
ja Googlen perustajat ennen kuin heidän naamansa pääsivät lehden kanteen?
Kanteen laittaminen teki heistä vaikutusvaltaisempia.
Fast Company Magazine on omaksunut tämän aatteen.
Tämä on sen kansi 15. marraskuuta 2010.
Tässä numerossa kerrottiin vaikutusvaltaisimmista naisista
tekniikan alalla.
Toimittaja Robert Safian kertoi Poynter-instituutille:
"Piilaakso on hyvin valkoinen ja hyvin miehinen,
mutta Fast Company ei usko, että liikemaailma
tulee näyttämään siltä tulevaisuudessa, joten se yrittää antaa kuvan
siitä, mihin globalisoitunut maailma on menemässä."
Ja ilmeisesti Wired otti asian sydämelleen.
Tässä sen numero huhtikuulta. (Naurua)
Tämä on Limor Fried, Adafruit Industriesin perustaja,
Rosie the Riveter -poseerauksessa. Olisi hyödyllistä
saada enemmän naisia johtoasemiin.
Äskettäisessä globaalissa kyselyssä paljastui,
että 73 prosenttia huippujohtajien paikoista
media-alalla on edelleen miesten hallussa.
Mutta kyse on myös jostain paljon monimutkaisemmasta:
omista alitajuisista ennakkoluuloistamme ja sokeista pisteistä.
Shankar Vedantam on kirjoittanut kirjan The Hidden Brain:
kuinka alitajuntamme valitsee presidenttejä,
hallitsee markkinoita, sotii sotia ja pelastaa elämämme.
Hän kertoi National Public Radiossa [NPR]
entiselle selvitysmiehelle, joka oli
tekemässä tutkimusta siitä miten naisia käsitellään NPR:n reportaaseissa,
kuinka alitajuiset vinoumat ovat läsnä suurimmassa osassa elämäämme.
On hyvin vaikeaa erottaa ne toisistaan.
Mutta oli hänellä yksi ehdotus.
Hän oli työskennellyt kahdelle päätoimittajalle, jotka sanoivat, että
joka tarinalla on oltava ainakin yksi naispuolinen lähde.
Hän vastusti ajatusta aluksi, mutta sanoi
lopulta seuranneensa ohjetta mielellään, koska hänen
jutuistaan tuli parempia ja työnsä helpottui.
En tiedä oliko kumpikaan päätoimittajista nainen,
mutta sillä voi olla isokin merkitys.
The Dallas Morning News voitti Pulitzer-palkinnon 1994
juttusarjastaan naisista ympäri maailman,
mutta yksi toimittajista kertoi minulle olleensa vakuuttunut,
ettei sitä olisi ikinä tapahtunut, jos
ulkomaantoimittajalla ei olisi ollut naisavustajaa,
ja he eivät olisi koskaan saaneet niitä tarinoita
ilman naisreporttereita ja -toimittajia,
erityisesti yhtä juttua naisten ympärileikkauksista.
Miehiä ei vain olisi päästetty niihin tilaisuuksiin.
Tämä on tärkeä asia,
koska maissa, joiden ympärillä ulkomaanpolitiikka pyörii,
naisten kohtelu on usein ongelma,
kuten Afganistanissa.
Meille kerrotaan, että maasta ei voi lähteä,
koska naisten kohtalo on meille tärkeä.
Uskon, että miesreportteri Kabulissa voi löytää naisia
haastateltavikseen. En ole niinkään varma perinteikkäämmistä alueista,
joilla naiset eivät varmaan saa puhua tuntemattomille miehille.
On tärkeää puhua tästä,
kun muistetaan Lara Logan.
Hän oli CBS Newsin kirjeenvaihtaja, joka
julmasti raiskattiin Egyptin Tahrir-aukiolla
tämän kuvan ottamisen jälkeen.
Melkein välittömästi kaikenlaiset ajattelijat
syyttivät häntä ja sanoivat esimerkiksi:
"Ehkä naisia ei pitäisi lähettää tuollaisiin paikkoihin."
En ole koskaan kuullut kenenkään sanovan niin Anderson Cooperista,
ja hänen ryhmästään, joka joutui hyökkäyksen kohteeksi tutkiessaan samaa juttua.
Yksi tapa saada lisää naisjohtajia
on saada naisia mentoroimaan heitä.
Yksi [JAWSin] hallituksen jäsenistä on päätoimittaja
isossa globaalissa mediayhtiössä, mutta
hän ei ajatellut sitä urapolkuna ennen kuin tapasi naisroolimalleja JAWSissa.
Mutta tämä ei ole työ vain super-journalisteille,
tai organisaatiolleni. Teillä kaikilla on panoksenne
voimakkaaseen elävään mediaan.
Analysoikaa uutiset ja puhukaa puutteista
kuten New York Timesin tapauksessa ihmiset tekivät.
Ehdottakaa naisia lähteiksi reporttereille ja toimittajille.
Muistakaa, että kokonainen kuva todellisuudesta
saattaa riippua siitä.
Näytän viimeiseksi videon, jonka näin vuonna 2007
ollessani opiskelija Lontoossa.
Se on Guardian-lehdelle.
Se oli paljon ennen kuin
edes ajattelin journalistiksi ryhtymistä, mutta olin hyvin kiinnostunut
siitä, miten näemme maailman.
Kertoja: Yhdestä kuvakulmasta katsottuna
tapahtumasta saa yhdenlaisen kuvan.
Toisesta kuvakulmasta katsottuna
saa aivan erilaisen kuvan.
Mutta vasta sitten, kun näkee koko kuvan,
voi todella ymmärtää, mitä tapahtuu.
"The Guardian"
Megan Kamerick: Uskon, että meille
kaikille olisi parempi nähdä koko kuva.