Kada sam počeo da učim da meditiram,
uputstvo je jednostavno glasilo: obratiti pažnju na disanje,
a kada um odluta, ponovo usmeriti pažnju.
Zvučalo je prilično prosto.
Ipak, sedeo bih u tim mirnim odajama
dok mi je znoj probijao majicu usred zime.
Dremao bih kad god bih našao priliku, jer je to zaista bilo naporno.
Zapravo, bilo je iscrpljujuće.
Uputstvo je bilo sasvim jednostavno,
ali mu je nedostajalo nešto veoma važno.
Dakle, zašto je tako teško usmeriti pažnju?
Pa, istraživanja pokazuju
da čak i kada zaista nastojimo da obratimo pažnju na nešto,
kao na primer ovaj govor,
u nekom trenutku,
polovina nas će odlutati u sanjarenje,
ili će dobiti potrebu da proveri šta ima novo na Tviteru.
Dakle, o čemu se tu radi?
Ispostavilo se da se borimo sa jednim od najbolje očuvanih
procesa učenja u evoluciji za koje nauka trenutno zna,
onog koji se održao
još od najosnovnijih nervnih sistema poznatih čovečanstvu.
Ovaj proces učenja po principu nagrađivanja
naziva se pozitivno ili negativno potkrepljenje
i u suštini se odvija na sledeći način.
Vidimo hranu koja dobro izgleda,
a naš mozak kaže: „Kalorije! Preživljavanje!“
Jedemo hranu, okusimo je -
dobrog je ukusa.
Naročito kada je sa šećerom,
naše telo šalje signal mozgu koji poručuje:
„Zapamti šta jedeš i gde si to pronašao.“
Uskladištimo to sećanje vezano za kontekst
i naučimo da sledeći put ponovimo proces.
Vidiš hranu,
pojedeš hranu, osećaš se dobro,
ponovi.
Okidač, ponašanje, nagrada.
Jednostavno, zar ne?
Pa, posle izvesnog vremena, naš kreativni mozak kaže:
„Znaš šta?
Ovo se može koristi i za druge stvari, pored pamćenja gde se nalazi hrana.
Znaš, sledeći put kad se osećaš loše,
zašto ne probaš da pojedeš nešto dobro da bi se osećao bolje?“
Zahvalimo se mozgu na sjajnoj ideji,
probamo to i ubrzo naučimo
da ako pojedemo čokoladu ili sladoled kada smo ljuti ili tužni,
osećamo se bolje.
Isti proces,
samo drugačiji okidač.
Umesto signala gladi iz našeg stomaka,
emocionalni signal, osećanje tuge,
pokreće tu potrebu za jelom.
Možda smo u tinejdžersko doba
bili štreberi u školi,
pa vidimo onu buntovnu decu napolju kako puše i pomislimo:
„Hej, hoću da budem kul.“
I tako počnemo da pušimo.
Tip sa Marlboro reklama nije bio šonjavko i to nije bila slučajnost.
Vidite kul,
pušite da biste bili kul,
osećate se dobro, ponovite.
Okidač, ponašanje, nagrada.
I svaki put kada to uradimo,
naučimo da ponavljamo proces
i to postane navika.
Tako kasnije,
osećanje da smo pod stresom pokreće tu potrebu da zapalimo cigaretu
ili da pojedemo nešto slatko.
Pomoću istih procesa u mozgu,
stigli smo od učenja da bismo preživeli
bukvalno do ubijanja nas samih ovim navikama.
Gojaznost i pušenje su među vodećim uzrocima
morbiditeta i mortaliteta u svetu koji se mogu sprečiti.
Vratimo se na moje disanje.
Šta ako umesto borbe sa mozgom
ili nastojanja da se nateramo da usmerimo pažnju,
iskoristimo ovaj prirodni proces učenja na principu nagrađivanja...
ali uz dodatni preokret?
Šta ako umesto toga postanemo veoma radoznali
u pogledu toga šta se dešava u našem trenutnom iskustvu?
Daću vam primer.
U mojoj laboratoriji,
izučavali smo da li vežbanje usredsređenosti uma
može pomoći ljudima da se odviknu od pušenja.
Baš kao što je slučaj i kod mog primoravanja
da obratim pažnju na svoj dah,
oni bi mogli da probaju da nateraju sebe da prestanu da puše.
Većina njih je to već probala i nije uspela u tome,
šest puta u proseku.
Kod vežbanja usredsređenosti uma
odustali smo od tog dela primoravanja
i umesto toga se fokusirali na radoznalost.
Zapravo, čak smo im rekli da puše.
Šta? Da, rekli smo: „Slobodno pušite,
samo budite zaista znatiželjni kako je to kada pušite.“
I šta su primetili?
Evo primera od jednog od naših pušača.
Rekla je: „Usredsređeno pušenje:
ima miris smrdljivog sira
i ukus hemikalija,
fuj!“
Ona je kognitivno znala da je pušenje loše za nju;
zato se i priključila našem programu.
Samo radoznalom svesnošću dok je pušila,
otkrila je da pušenje ima ukus izmeta.
(Smeh)
Prešla je sa znanja na mudrost.
Prešla je put od znanja u glavi da je pušenje loše za nju
do znanja u svojoj srži,
i time je prestala čarolija pušenja.
Postala je oslobođena začaranosti u svom ponašanju.
Prefrontalni korteks,
najmlađi deo našeg mozga iz evolutivne perspektive,
razume na intelektualnom nivou da ne treba da pušimo
i daje sve od sebe da bi nam pomogao da promenimo svoje ponašanje,
da bi nam pomogao da prestanemo da pušimo,
da bi pomogao da prestanemo da jedemo taj drugi, treći, četvrti kolačić.
To nazivamo kognitivnom kontrolom.
Koristimo kogniciju da bismo kontrolisali svoje ponašanje.
Nažalost,
to je takođe prvi deo našeg mozga
koji se gasi kada smo pod stresom,
što baš i nije od pomoći.
Svi možemo ovo povezati sa sopstvenim iskustvom.
Mnogo su veći izgledi da ćemo vikati na supružnika ili decu
kada smo pod stresom ili umorni,
iako znamo da to neće biti od pomoći.
Prosto ne možemo da se uzdržimo.
Kada se prefrontalni korteks ugasi,
vraćamo se našim starim navikama,
a zbog toga je tako važno to oslobađanje od čarolija.
Sagledavanje onoga što dobijamo navikama
pomaže nam da ih razumemo na dubljem nivou -
da ih upoznamo do srži
tako da ne moramo da se obuzdavamo
ili uzdržavamo od nekog ponašanja.
Samo nas manje zanima da ga upražnjavamo.
A u tome je suština usredsređenosti uma:
jasno sagledavanje onoga što dobijamo kada se zaokupimo našim ponašanjima,
oslobađanje od začaranosti na visceralnom nivou
i sa te tačke kada nestaje začaranost, prirodno oslobađanje.
To ne znači da, puf, magično prestajemo da pušimo,
već vremenom učimo da sve jasnije sagledavamo
posledice naših postupaka,
oslobađamo se starih navika i stvaramo nove.
Ovde je paradoks
u tome što se usredsređenost uma samo odnosi na stvarno interesovanje
za postajanje bliskim i intimnim
sa onim što se zaista dešava u našem telu i umu
u svakom pojedinačnom trenutku.
Spremnost da se okrenemo ka našem iskustvu
umesto da nastojimo da neprijatne želje oteramo što je brže moguće.
A ta spremnost da se okrenemo prema svom iskustvu
podupire radoznalost,
koja po svojoj prirodi nagrađuje.
Kakav osećaj pruža radoznalost?
Dobar osećaj.
A šta se dogodi kada postanemo radoznali?
Počinjemo da primećujemo da su želje prosto sačinjene od telesnih senzacija -
o, ovde je stegnuto, tu je napeto,
tamo je nemirno -
a te telesne senzacije dođu i prođu.
To su delići iskustva
sa kojima možemo izaći na kraj iz trenutka u trenutak
umesto da se davimo u tim ogromnim, zastrašujućim željama
koje nas guše.
Drugim rečima, kada postanemo znatiželjni,
istupamo iz naših starih, reaktivnih šablona zasnovanih na strahu
i uskačemo u postojanje.
Postajemo unutrašnji naučnici
koji željno iščekuju sledeći podatak.
Ovo može zvučati previše pojednostavljeno da bi uticalo na ponašanje,
ali u jednoj studiji smo otkrili da je obuka usredsređivanja uma
bila dva puta uspešnija od dobre stare terapije
u pomaganju ljudima da se odviknu od pušenja.
Dakle, zaista deluje.
A kada smo izučavali mozgove ljudi iskusnih u meditaciji,
otkrili smo da su delovi neuralne mreže samoreferentnog procesa
zvanog podrazumevani režim mreže
bili u stanju igre.
Jedna od sadašnjih hipoteza je da se područje ove mreže,
zvano posteriorni cingulatni korteks,
ne aktivira nužno samom željom za nečim,
već kada nas ona obuhvati, kada nas proguta
i počne da upravlja nama.
Nasuprot tome, kada pustimo,
kada izađemo iz tog procesa
samo time što postanemo radoznalo svesni dešavanja,
ista ta oblast mozga se umiri.
Testiramo aplikacije i programe obuke usredsređenosti uma na internetu
koje su usmerene na te suštinske mehanizme
i, ironično, koriste istu tehnologiju koja nas vodi ka odvraćanju pažnje
da nam pomognu da izađemo iz naših obrazaca nezdravih navika
pušenja, prejedanja usled stresa i drugih zavisničkih ponašanja.
Sećate se onog dela o sećanju koje je vezano za kontekst?
Možemo da obezbedimo da ova sredstva budu ljudima na raspolaganju
u kontekstima koji su najvažniji.
Tako im možemo pomoći
da urone u svoju prirodnu sposobnost radoznale svesnosti
baš kada ta potreba za pušenjem
ili jelom usled stresa i tome slično naiđe.
Ako ne pušite i ne jedete zbog stresa,
možda sledeći put kada osetite potrebu da proverite imejl kada vam je dosadno,
ili pokušavate da sebi skrenete pažnju sa posla,
ili možda kompulzivno odgovorite na SMS dok vozite,
vidite da li možete uroniti u ovu prirodnu sposobnost,
samo budite radoznalo svesni
onoga što se dešava u vašem telu i umu u tom trenutku.
Biće to još jedna prilika da vrtimo u krug
jednu od naših beskonačnih i iscrpljujućih navika...
ili da izađemo iz nje.
Umesto da vidimo poruku, kompulzivno odgovorimo,
osećamo se malo bolje,
primetite taj poriv,
postanite znatiželjni,
osetite radost puštanja
i ponovite.
Hvala.
(Aplauz)