Kad sam prvi puta učio meditirati,
upute su bile da jednostavno obratim pažnju na svoje disanje,
i kad mi um odluta, da ga vratim natrag.
Zvuči prilično jednostavno.
No, ipak sjedio bih na tim tihim okupljanjima,
znojeći se kroz majicu usred zime.
Odspavao bih svakom prilikom jer je bilo teško.
Zapravo, bilo je iscrpljujuće.
Upute su bile jednostavne
no nedostajalo mi je nešto veoma važno.
Zašto je tako teško obratiti pozornost?
Istraživanja pokazuju
da iako se zaista trudimo obratiti pozornost na nešto --
kao na primjer ovaj govor --
u nekom trenutku,
skoro polovica će odlutati u sanjarenje,
ili imati potrebu provjeriti svoju Twitter objavu.
Što se ovdje događa?
Ispada da se borimo protiv jedne od evolucijski najočuvanijeg
procesa učenja trenutno poznatog u znanosti,
onog koji je pohranjen
u temeljnom živčanom sustavu poznatog čovjeku.
Ovaj proces učenja putem nagradi
naziva se pozitivno i negativno uvjetovanje,
i u osnovi, ide ovako.
Vidimo hranu koja dobro izgleda,
naš mozak kaže, "Kalorije! ... Opstanak!"
Pojedemo tu hranu, probamo je --
ukusna je.
A pogotovo sa šećerom,
naša tijela pošalju signal mozgu koji kaže,
"Sjeti se što jedeš i gdje si to pronašao."
Pohranimo ovo sjećanje ovisno o kontekstu
i naučimo ponoviti proces sljedeći puta.
Vidi hranu,
jedi hranu, dobro se osjećaj,
ponovi.
Okidač, ponašanje, nagrada.
Jednostavno, zar ne?
No, nakon nekog vremena, naš kreativni dio mozga kaže,
"Znaš što?"
Možeš ovo iskoristiti za više nego za pamćenje gdje je hrana.
Znaš, sljedeći puta kad se budeš osjećao loše,
zašto ne probaš jesti nešto ukusno da se osjećaš bolje?"
Zahvalimo mozgu na ovoj odličnoj ideji,
probamo to i ubrzo naučimo
da ako pojedemo čokoladu ili sladoled kad smo ljuti ili tužni,
bolje ćemo se osjećati.
Isti proces,
samo drukčiji okidač.
Umjesto da ovaj signal dođe iz našeg želuca,
ovaj emocionalni signal -- osjećaj tuge --
nas nagoni da jedemo.
Možda u tinejdžerskim godinama
kad smo bili štreberi,
i vidjeli smo one buntovne klince vani kako puše i pomislili,
"Hej, ja želim biti cool."
Počeli smo pušiti.
Marlboro čovjek nije bio šmokljan, i to nije bila slučajnost.
Vidi nešto cool,
puši da budeš cool,
osjećaj se dobro. Ponovi.
Okidač, ponašanje, nagrada.
I svaki put kad smo ovo radili,
naučili smo ponavljati proces
i postao je navika.
Kasnije,
kad smo pod stresom to potiče nagon da zapalimo cigaretu
ili da pojedemo nešto slatko.
S istim procesima u mozgu,
smo od učenja preživljavanja
došli do doslovnog ubijanja samih sebe s ovim navikama.
Pretilost i pušenje
su među vodećim uzrocima bolesti i smrti u svijetu.
Da se vratim na moje disanje.
Što ako umjesto da se borimo protiv naših mozgova,
ili se pokušavamo natjerati da obratimo pozornost,
možemo iskoristiti ovaj prirodni proces učenja koji se temelji na nagradama,
s jednim preokretom?
Što ako samo pokažemo znatiželju
za ono što se događa u našem trenutnom iskustvu?
Dat ću vam primjer.
U mom laboratoriju,
proučavali smo može li osviještenost pomoći ljudima da prestanu pušiti.
Kao što sam se morao tjerati da obratim pozornost na svoje disanje,
oni se mogu pokušati natjerati da prestanu pušiti.
I većina njih je pokušala ovo prije i nije uspjela --
u prosjeku, šest puta.
S ovim treningom osviještenosti,
izbacili smo dio gdje ćete se natjerati i usredotočili se na znatiželju.
Ustvari, čak smo im rekli neka zapale.
Što? Da, rekli smo im, "Hajde, zapali,
samo budi zaista znatiželjan kako je kad to napraviš."
I što su primjetili?
Evo jedan primjer od jednog pušača.
Rekla je, "Osviješteno pušenje:
ima miris smrdljivog sira
i okus kemikalija,
Bljak!"
Ona je znala, kognitivno da pušenje nije dobro za nju,
zato se priključila našem programu.
Ono što je otkrila samom znatiželjnom svijesti dok je pušila
jest da pušenje ima okus izmeta.
(Smijeh)
Sada je prešla od znanja na mudrost.
Odmakla se od znanja u svojoj glavi da je pušenje štetno za nju
do istinskog znanja,
i čarolija pušenja je slomljena.
Počela je biti razočarana svojim ponašanjem.
Prednji mozak,
najmlađi dio mozga s evolucijskog gledišta,
taj dio razumije na intelektualnoj razini da ne bi trebali pušiti.
I trudi se najjače da nam pomogne da promijenimo svoje ponašanje,
da nam pomogne prestati pušiti,
da nam pomogne da ne pojedemo taj drugi, treći ili četvrti kolačić.
Ovo nazivamo kognitivna kontrola.
Koristimo spoznaju za upravljanje svojim ponašanjem.
Nažalost,
ovo je isto tako prvi dio mozga
koji se ugasi kad smo pod stresom,
što nam ne pomaže.
Svi se možemo poistovjetiti s ovim iz iskustva.
Vjerojatnije je da ćemo raditi stvari kao vikati na partnera ili djecu
kad smo pod stresom ili umorni,
iako znamo da to neće pomoći.
Ne možemo si pomoći.
Kad se naš prednji mozak ugasi,
vraćamo se starim navikama,
zato je ovo razočaranje toliko bitno.
Vidjeti što dobivamo od svojih navika
nam pomaže razumijeti ih na dubljoj razini --
da ih osjetimo u srži
tako da se ne moramo tjerati na suzdržavanje
ili obuzdavati svoje ponašanje.
Prvenstveno smo manje zainteresirani za njih.
Osviještenost se radi o ovome:
Vidimo zaista jasno što dobivamo kad se prepustimo našim navikama,
budemo razočarani na visceralnoj razini
i iz ovog stava, prirodno pustimo sve.
Ne govorim da, puf, čarobno prestajemo pušiti.
No, tijekom vremena, kako učimo vidjeti sve jasnije
rezultate naših djela,
pustimo stare navike i steknemo nove.
Paradoks ovdje
jest da osviještenost samo znači da smo zaista zainteresirani
u približavanju i shvaćanju osobno
što se zapravo događa u našim tijelima i umu
iz trenutka u trenutak.
Volja da se okrenemo prema našim iskustvima
radije nego da pokušavamo neugodne žudnje otjerati što prije.
I tu volju da se okrenemo našim iskustvima
podupire znatiželja,
koja prirodno nagrađuje.
Kakav je osjećaj znatiželja?
Dobar.
I što se događa kad ste znatiželjni?
Počinjemo primjećivati da su žudnje izmišljeni tjelesni osjećaji --
oh, stegnutost, napetost,
evo nemir --
i da ovi tjelesni osjećaji dođu i prođu.
To su maleni zalogaji iskustava
kojima možemo upravljati svakog trenutka
radije nego da nas savladaju te ogromne, strašne žudnje
koje nas guše.
Drugim riječima, kad smo znatiželjni,
udaljimo se od naših starih, na strahu zasnovanim, reaktivnim uzorcima navike,
i pristupimo biću.
Postajemo unutrašnji znanstvenik
koji nestrpljivo očekuje sljedeće podatke.
Ovo možda zvuči prejednostavno da bi utjecalo na ponašanje.
No, u jednom istraživanju otkrili smo da je trening osviještenosti
dvostruko bolji od zlatne standardne terapije za prestanak pušenja.
Zapravo djeluje.
I kad smo proučavali mozgove iskusnih meditatora,
pronašli smo da su dijelovi živčane mreže autoreferencijalne obrade
koji se zovu zadani način mreže
uključeni.
Jedna trenutna hipoteza je da se područje ove mreže,
koje zovemo stražnji cingularni korteks,
ne aktivira nužno samom žudnjom
nego kad se upletemo u to, kad nas uvuče,
i izvoza.
Suprotno, kad pustimo --
izađemo iz procesa
samom znatiželjom oko toga što se događa --
isti dio mozga se utiša.
Sada testiramo aplikaciju i online trening program osviještenosti
koji ciljaju na ove temeljne mehanizme
i, ironično, koriste istu tehnologiju koja nam odvraća pažnju
da nam pomogne udaljiti se od nezdravih uzoraka navike
pušenja, jedenja pod stresom i ostalih ovisnih ponašanja.
Sjećate li se dijela o memoriji ovisnoj o kontekstu?
Možemo dostaviti ove alate na dohvat ruke
u relevantnom kontekstu.
Možemo im pomoći
da pristupe urođenoj sposobnosti da budu znatiželjno svijesni
u trenutku kad se pojavi potreba za pušenjem ili hranom ili nečim drugim.
Ako ne pušite ili se ne prejedate,
možda sljedeći put kad osjetite potrebu da provjerite email kad vam je dosadno,
ili želite odvratiti pažnju s posla,
ili možda kompulzivno odgovarate na poruku dok vozite,
pogledajte možete li pristupiti ovoj prirodnoj sposobnosti,
budite znatiželjno svijesni
onoga što vam se događa u tijelu ili umu u tom trenutku.
To će biti druga prilika
da ponovite jednu od beskrajnih i iscrpljujućih petlji navike...
ili se udaljite od njih.
Umjesto da vidite poruku, kompulzivno odgovorite,
osjećate se malo bolje --
primjetite potrebu,
budite znatiželjni,
osjetite radost otpuštanja,
i ponovite.
Hvala vam.
(Pljesak)