Kun ensi kertaa opettelin meditoimaan,
sain ohjeen yksinkertaisesti havainnoida hengitystäni
ja ohjata mieleni takaisin, jos se vaelsi.
Se kuulosti helpolta.
Mutta kun istuin näillä hiljaisuuden retriiteillä
hikoilin, vaikka oli talvi ja päälläni oli t-paita.
Torkuin aina mahdollisuuden tullen, koska se oli totista työtä.
Se oli itse asiassa uuvuttavaa.
Ohje oli yksinkertainen,
mutta jotain oleellista oli mennyt ohitseni.
Miksi siis on niin hankalaa keskittyä?
No, tutkimukset osoittavat,
että vaikka yrittäisimme kovasti keskittyä johonkin --
vaikkapa sitten tähän puheeseen --
jossain kohdin
noin puolet meistä alkaa haaveilla
tai kokee tarvetta tarkistaa Twitterin.
Mistä oikein on kyse?
On käynyt ilmi, että taistelemme sellaista evoluution opettamaa
oppimismallia vastaan, joka on yksi urautuneimmista,
joka on urautunut
kaikkein alkeellisimpiinkin hermostoihin.
Tätä oppimisen vahvistamista
on kahta lajia, palkkioita ja rangaistuksia
jokseenkin seuraavaan tapaan.
Kun näemme hyvää ruokaa,
aivomme ajattelevat: "Kaloreita... Selviytyminen!"
Syömme ja maistamme sitä --
se maistuu hyvältä.
Etenkin, kun kyse on sokerista,
aivoihimme lähtee signaali, joka sanoo:
"Muista mitä syöt ja mistä löysit sitä."
Syntyy kontekstisidonnainen muisto,
ja opimme toistamaan käyttäytymismalleja.
Näe ruokaa,
syö ruokaa, tunne olo hyväksi,
toista.
Ärsyke, toiminta, palkinto.
Yksinkertaista, eikö niin?
No, jonkin ajan päästä aivomme ovat luovia:
"Tiedätkös mitä?
Voit käyttää meitä muuhunkin kuin muistamaan ruoan sijainnin.
Kun olosi seuraavan kerran on huono,
mitäpä jos söisit jotain hyvää, niin olosi paranee?"
Kiitämme aivojamme mahtavasta ideasta,
otamme vinkistä vaarin ja opimme pian,
että jos on vihainen tai surullinen ja syö suklaata tai jäätelöä,
olo paranee.
Sama prosessi,
ainoastaan ärsyke on eri.
Sen sijaan että vatsamme hälyttäisi nälän tunteesta,
henkinen signaali -- suru --
saa meissä halun syödä.
Tai kenties teini-iässä
olimme koulun nörtti,
ja kun näimme pahikset ulkona tupakalla, ajattelimme:
"Tahdon myös olla cool."
Ja aloimme polttaa.
Marlboro-mies ei ollut nolo, ihan syystäkin.
Näe jotain coolia,
polta ollaksesi cool,
tunne olo hyväksi. Toista.
Ärsyke, toiminta, palkinto.
Ja aina kun toimimme näin,
opimme toistamaan käyttäytymismallin,
ja siitä tulee tapa.
Niinpä, myöhemmin,
stressi saa meissä aikaan halun polttaa tupakan
tai syödä jotain makeaa.
Niinpä se sama oppimismalli,
joka opetti meidät selviytymään,
onkin saanut meidät kirjaimellisesti tappamaan itsemme.
Ylipaino ja tupakointi
ovat maailman johtavimmat kuolinsyyt, jotka olisivat estettävissä.
Palataan hengitykseeni.
Mitäpä jos aivojemme kanssa kamppailun sijaan
tai väkipakolla keskittymisen sijaan
valjastaisimme käyttöömme tämän luontaisen oppimismallin ...
lisäjujulla?
Mitä jos ryhtyisimme todella uteliaiksi
siitä, mitä tapahtuu hetki hetkeltä?
Annan esimerkin.
Laboratoriossani
tutkimme, voiko mindfulness auttaa tupakoinnin lopettamisessa.
Samaan tapaan kuin minä väkipakolla keskityin hengitykseeni,
he pystyisivät väkisin luopumaan tupakoinnista.
Suurin osa heistä oli kokeillut aiemmin ja epäonnistunut --
keskimäärin kuudesti.
Kun kokeilimme mindfulnessia,
luovuimme väkisin yrittämisestä ja keskitimme huomion uteliaisuuteen.
Me jopa käskimme heidän tupakoida.
Mitä? Kyllä, sanoimme: "Tupakoikaa,
mutta olkaa todella uteliaita siitä, millaista se on, kun tupakoitte."
Mitä he sitten huomasivat?
Kerron esimerkin yhdestä tupakoijasta.
Hän sanoi: "Tiedostava tupakointi:
haisee löyhkäävältä juustolta
ja maistuu kemikaaleilta.
YÖK!"
Hän kyllä tiesi, että tupakointi on haitallista,
ja siksi hän ryhtyi koekaniiniksi.
Sen sijaan se, mitä hän oppi uteliaasta tupakoinnistaan
oli, että tupakka maistuu paskalta.
(Naurua)
Tieto muuttui viisaudeksi.
Pelkkä tieto tupakoinnin haitallisuudesta
muuttui hänessä oivallukseksi
ja tupakointi oli tiensä päässä.
Hän alkoi kääntyä pois entisistä käyttäytymismalleistaan.
Etuaivokuori,
joka on evoluution kannalta nuorin aivojemme osa,
ymmärtää kyllä älyllisellä tasolla, ettei pitäisi tupakoida.
Ja se tekee parhaansa, että toimisimme toisin,
että luopuisimme tupakasta,
että lopettaisimme toisen, kolmannen tai neljännen keksin syömisen.
Se on käyttäytymisen säätelyä.
Käytämme aivojamme säätelemään käyttäymistämme.
Harmi vain, että
kyseinen osa aivoistamme
menee pois päältä stressitilassa,
mikä ei ole hyödyksi.
Pystymme kaikki samaistumaan tähän.
Saatamme esimerkiksi helpommin huutaa perheenjäsenillemme,
kun olemme pahalla päällä,
vaikka tiedämmekin, ettei se auta.
Emme vain voi mitään.
Kun etuaivokuori menee pois päältä,
vanhat tapamme saavat meistä ylivallan,
siksi pettymyksen tunne on niin tärkeä.
Kun näemme tapojemme seuraukset
pystymme ymmärtämään niitä syvällisemmin --
selkäytimessämme asti,
niin, ettemme joudu väkisin estelemään itseämme
tai pidättäytymään toiminnasta.
Olemme alun alkaenkin vähemmän kiinnostuneita.
Ja tästä mindfulnessissa on kyse:
Että näemme kirkkaasti, mitä tapoihimme takertumisesta seuraa,
petymme siihen sisintämme myöten,
ja tämän pettymyksen kautta päästämme irti luonnollisesti.
Tämä ei tarkoita, että kuin taikaiskusta lopettaisimme tupakoinnin.
Mutta ajan myötä, kun näemme yhä kirkkaammin
tekojemme seuraukset,
päästämme irti tavoistamme ja luomme uusia tapoja.
Paradoksi tässä on se,
että mindfulnessissa olemme vain todella kiinnostuneita
pääsemään hyvin lähelle
sitä, mitä oikeasti tapahtuu kehossamme ja mielessämme
hetkestä toiseen.
Syleilemme kokemustamme
sen sijaan, että pyrkisimme eroon haluistamme niin pian kuin suinkin.
Tätä halua syleillä kokemustamme
tukee uteliaisuus,
joka on luontaisesti palkitsevaa.
Miltä uteliaisuus tuntuu?
Se tuntuu hyvältä.
Entä mitä tapahtuu, kun olemme uteliaita?
Alamme huomata, että halut ovat vain kehollisia aistimuksia --
kappas, on kireyttä, on jännittyneisyyttä,
on levottomuutta --
ja nämä keholliset aistimukset tulevat ja menevät.
Nämä aistimukset ovat pureskeltavissa,
ne me pystymme hallitsemaan
paremmin kuin valtavan, pelottavan halun,
johon tukehdumme.
Toisin sanoen kun olemme uteliaita
jätämme taaksemme vanhat, pelkoon perustuvat, reaktiiviset tapamme,
ja astumme olemiseen.
Silloin meistä tulee sisäinen tiedemies,
joka malttamattomana odottaa lisädataa.
Tämä saattaa kuulostaa liian yksinkertaiselta.
Mutta yhdessä tutkimuksessa havaitsimme,
että tupakoinnin kohdalla se päihitti tavallisen terapian jopa kaksinverroin.
Se siis oikeasti toimii.
Ja kun tutkimme kokeneiden meditoijien aivoja,
huomasimme, että introspektioon liittyvä
niin sanottu lepotilaverkosto
oli aktiivisena.
Yksi hypoteesi on, että tämän verkoston osa,
posteriorinen singulaarinen aivokuori,
ei aktivoidu sinänsä halutessamme jotakin,
vaan sen saadessa meistä vallan, juuttuessamme siihen,
jolloin se on menoa se.
Sen sijaan kun päästämme irti --
kun astumme sivummalle
ja olemme uteliaita siitä, mitä tapahtuu --
tämä aivojen osa hiljenee.
Tällä hetkellä kokeilemme sovellus- ja internetpohjaisia mindfulness-ohjelmia,
jotka puuttuvat näihin ydinmekanismeihin
ja, ironisesti, käytämme sitä teknologiaa, joka vie huomiomme muualle,
auttamaan pahojen tapojen purkamisessa,
joita ovat esimerkiksi tupakointi sekä tunteisiin syöminen.
Muistatteko vielä kontekstisidonnaiset muistot?
Voimme tuoda nämä työkalut sormien ulottuville
tilanteissa, joissa niillä on väliä.
Voimme auttaa ihmisiä
valjastamaan luontaisen uteliaisuutensa
juuri silloin, kun tekee mieli tupakoida, syödä tunteisiin, tai jotain vastaavaa.
Jos et tupakoi tai syö tunteisiin,
ensi kerralla, kun tylsistyneenä koet tarvetta tarkistaa sähköpostisi,
tai kun välttelet töitäsi,
tai kun haluat vastata tekstiviestiin kun ajat autoa,
kokeile, pystytkö valjastamaan tämän luontaisen kykysi
olla uteliaan tietoinen
siitä, mitä kehossasi ja mielessäsi tapahtuu.
Se on taas yksi mahdollisuus
vahvistaa loppumatonta ja uuvuttavaa tapojen kehää,
tai astua ulos siitä.
Sen sijaan, että näet tekstiviestin, vastaat tekstiviestiin
ja koet olosi paremmaksi --
havaitse halusi,
ole utelias sitä kohtaan,
koe irtipäästämisen ilo
ja toista.
Kiitos.
(Taputusta)