Živimo u svetu u kojem sve više vladaju ekrani,
naši telefoni, tableti, televizori i kompjuteri.
Možemo da doživimo šta god želimo,
ali ne osećamo ništa.
Možemo da imamo koliko god prijatelja želimo,
ali nemamo sa kime da se rukujemo.
Htela bih da vas odvedem u drugačiji svet,
svet mašte,
gde pomoću najmoćnijeg sredstva koje imamo
možemo da transformišemo svoje fizičko okruženje,
ali na taj način možemo i zauvek promeniti kako se osećamo
i šta osećamo prema ljudima sa kojima delimo planetu.
Moja firma, Artičoka, čiji sam bila suosnivač 2006. godine,
bila je namenjena da stvara trenutke.
Svi imamo trenutke u svom životu, i kada smo na samrtnoj postelji,
nećemo se setiti svakodnevnog putovanja na posao autobusom broj 38,
niti borbe da nađemo mesto za parking svakog dana kad idemo u kupovinu.
Setićemo se onih trenutaka kada je naše dete prohodalo,
ili kada su nas izabrali za fudbalski tim,
ili kada smo se zaljubili.
Artičoka dakle postoji da bi stvorila dirljive, efemerne trenutke
koji transformišu fizički svet, koristeći maštu umetnika
da nam pokaže šta je moguće.
Mi stvaramo lepotu među ruševinama.
Preispitujemo našu istoriju.
Stvaramo trenutke na koje su svi pozvani,
bilo da prisustvuju ili da učestvuju.
Za mene je sve ovo počelo još 1990-ih,
kada sam postavljena za organizatora festivala
u malom britanskom gradu Solsberiju.
Verovatno ste čuli za njega.
Evo katedrale u Solsberiju, a evo i obližnjeg spomenika Stounhendž,
koji je poznat u svetu.
Solsberi je grad kojim je stotinama godina
dominirala crkva, Konzervativna partija
i vojska.
To je mesto gde ljudi zaista vole da se pridržavaju pravila.
Zamislite mene prve godine u gradu,
kako vozim bicikl u pogrešnom smeru niz jednosmernu ulicu, i kasnim.
Uvek kasnim.
Čudo je da sam se uopšte pojavila danas.
(Smeh)
Jedna sićušna starica na trotoaru mi je susretljivo doviknula:
„Draga, ideš u pogrešnom smeru!“
Šarmantno, mislila sam, rekoh: „Da, znam.“
„Crkla dabogda!“ - povikala je.
(Smeh)
Shvatila sam da ću ovde imati problem.
A ipak, godinu dana kasnije,
uz ubeđivanje, pregovaranje, sve što sam mogla da upotrebim,
uspevala sam da obavim posao.
Ne da organizujem klasični koncert u crkvi ili čitanje poezije,
već da francuska kompanija uličnog pozorišta
ispriča priču o Faustu,
„Mefistomaniju“, na štulama, sa pirotehnikom u rukama.
Dan kasnije, ista starica me je zaustavila na ulici i rekla:
„Jesi li ti odgovorna za ono od sinoć?“
Ustuknula sam.
(Smeh)
„Da.“
„Kada sam čula za to,“ rekla je, „znala sam da nije za mene.
Ali Helen, draga, bilo je.“
Pa, šta se desilo?
Radoznalost je nadjačala sumnju,
a oduševljenje je proteralo teskobu.
Zapitala sam se kako bi se ove ideje mogle preneti na veći nivo
i započela sam putovanje da uradim to isto u Londonu.
Zamislite: to je svetski grad.
Kao i svi naši gradovi, posvećen je radu, trgovini i saobraćaju.
To je mašina koja treba da vas na vreme odveze na posao i vrati nazad,
i svi smo saučesnici u želji da rutina bude učvršćena
i da svi mogu da znaju šta će se sledeće dogoditi.
A ipak, šta ako bi se ovaj čudesni grad pretvorio u pozornicu,
platformu za nešto toliko nazamislivo
da bi to nekako transformisalo živote ljudi?
Često radimo takve stvari u Britaniji.
Sigurna sam da to radite u mestima odakle ste.
Evo parade konjičke garde.
A evo i nečega što često radimo. Uvek se radi o pobeđivanju.
Radi se o maratonu, pobeđivanju u ratu
ili pobednički kriket tim koji se vraća kući.
Zatvaramo ulice. Svi aplaudiraju.
Ali za pozorište? Nemoguće.
Osim kada se radi o priči francuske trupe,
sagi o devojčici i ogromnom slonu
koji su došli u posetu
na četiri dana.
Samo je trebalo da ubedim javne zvaničnike
da je zatvaranje grada na četiri dana nešto sasvim normalno.
(Smeh)
Bez saobraćaja, samo ljudi koji se zabavljaju,
koji dolaze da se dive i prisustvuju ovom izuzetnom umetničkom poduhvatu
francuske pozorišne trupe Rojal deluks.
Bio je to sedam godina dug put,
pri čemu sam govorila pred grupom muškaraca - gotovo uvek muškaraca -
koji su sedeli u prostoriji:
„Eh, to je kao bajka sa devojčicom i ogromnim slonom,
oni dođu u grad na četiri dana
i svi mogu da dođu, da gledaju i zabavljaju se.“
A oni bi rekli:
„Zašto bismo to uradili?
Da li je povodom nečega?
Da li je za proslavu posete nekog predsednika?
Da li je zbog anglo-francuskog sporazuma?
Da li je u dobrotvorne svrhe? Da li pokušavate da prikupite novac?“
Ja bih rekla:
„Ništa od toga.“
A oni bi rekli: „Zašto bismo to radili?“
Ali nakon četiri godine, desio se čaroban trik, izvanredna stvar.
Sedela sam na istom sastanku na koji sam išla četiri godine,
govoreći: „Molim vas, mogu li?“
Umesto što nisam rekla „molim vas“,
već: „Ono o čemu smo govorili već duže vreme
desiće se u ovom periodu,
i zaista mi je potrebna vaša pomoć.“
Nešto magično se dogodilo.
Svi u prostoriji su nekako presudili da se neko drugi već složio.
(Smeh)
(Aplauz)
Zaključili su da se od njih ne traži da preuzmu odgovornost,
ili je možda zatraženo od rukovodioca za upravljanje autobusima
da bude odgovoran za planiranje preusmeravanja autobusa,
i da je od predstavnika odbora zatraženo da zatvori puteve,
i da su ljudi iz londonskog prevoza zaduženi da srede stvari vezane za metro.
Jedino što se od njih tražilo je da urade ono što su mogli,
a što bi nama pomoglo.
Nikome nije zatraženo da preuzme odgovornost.
I ja sam u svojoj naivnosti pomislila: „Pa, ja ću da prihvatim odgovornost“
za ono što se na kraju pretvorilo u milion ljudi na ulici.
Bila je to naša prva predstava.
(Aplauz)
Bio je to prvi nastup koji je promenio prirodu uvažavanja kulture,
ne u galeriji, ne u pozorištu, ne u zgradi opere,
već žive kulture, na ulici,
koja je preobrazila javni prostor za najširu moguću publiku,
ljude koji nikada ne bi kupili kartu da bi nešto videli.
I tako je to bilo.
Završili smo i nastavili smo da stvaramo ovakve stvari.
Kao što vidite, ono što radi ova trupa je neverovatno,
ali ono što je takođe neverovatno je činjenica da je dozvola odobrena.
I uopšte nije bilo obezbeđenja.
A to je bilo devet meseci nakon užasnih terorističkih bombardovanja
koji su rastrgli London.
Počela sam da se pitam da li je moguće
uraditi ovakve stvari u još složenijim okolnostima.
Usmerili smo pažnju ka Severnoj Irskoj,
ili ka severu Irske, u zavisnosti od tačke gledišta.
Ovo je mapa Engleske, Škotske, Velsa i Irske,
ostrva sa leve strane.
Generacijama je to bilo mesto sukoba,
većinom katolička republika na jugu
i zajednica većinom protestantskih lojalista -
stotine godina konflikta,
britanskih trupa na ulicama više od 30 godina.
A sada, iako je u toku proces mira,
ovo stoji danas u ovom gradu zvanom Londonderi ako ste lojalista,
a Deri ako ste katolik.
Ali svi ga nazivaju domom.
Počela sam da se pitam
da li postoji način na koji bi se mogao rešiti tribalizam zajednica
kroz umetnost i maštu.
Evo šta zajednice rade,
svakog leta, svaka zajednica.
Ovo je lomača ispunjena slikama i simbolima
ljudi koje mrze na drugoj strani.
Ovo je isto to iz zajednice lojalista.
I svakog leta ih spale.
Nalaze se u samom centru grada.
Usmerili smo se u ovom pravcu, ka pustinji u Nevadi, festivalu Burning Man,
gde ljudi takođe pale lomače,
ali sa potpuno različitim skupom vrednosti.
Ovde vidite radove Dejvida Besta i njegove izvanredne hramove,
koji se grade za vreme događaja Burning Man,
a potom budu spaljeni u nedelju.
Pozvala sam njega i njegovu zajednicu da dođu
i prikupili smo ljude sa obe strane političke i verske podele:
mlade, nezaposlene,
ljude koji se inače ne bi sreli
niti razgovarali jedni sa drugima.
I od njihovog izuzetnog rada izdigao se hram
kao takmac dvema katedralama koje postoje u gradu,
od kojih je jedna katolička, a druga protestantska.
Ali ovo je bio hram bez religije,
za svakoga,
bez zajednice, ali za svakoga.
Smestili smo ga na mesto gde su mi svi govorili da niko neće doći.
Bilo je previše opasno. Nalazilo se između dve zajednice.
Uporno sam govorila: „Ali ima tako divan pogled.“
(Smeh)
I opet, ono isto pitanje:
zašto ne bismo to radili?
Ono što vidite na slici su prvi redovi 426 učenika osnovne škole
koje je doveo uz ovo brdo njihov direktor
koji nije želeo da propuste tu priliku.
Baš kao što se dešava u pustinji u Nevadi,
mada sa malom razlikom u temperaturi,
ljudi u ovoj zajednici, njih 65 000,
pojavili su se da pišu o svom tugovanju, o svom bolu, svojim nadama,
nadama vezanim za budućnost,
o svojoj ljubavi.
Jer, na kraju krajeva, ovo je samo zbog ljubavi.
Oni žive u postkonfliktnom društvu
u kome je mnogo posttraumatskog stresa,
veliki broj samoubistava.
A ipak, na ovaj kratak momenat -
a bilo bi smešno pretpostaviti da je bilo nešto više od toga -
neko poput Kevina - katolika čijeg su oca upucali kada je imao devet godina,
na spratu u krevetu -
Kevin je došao da radi kao volonter.
Bio je prvi koji je zagrlio stariju protestantkinju
koja je ušla na vrata toga dana kada smo hram otvorili za javnost.
Uzdigao se. Stajao je tamo pet dana.
A zatim smo iz naše grupice graditelja koji nisu pripadali nijednoj religiji,
a koji su nam dali svoje živote na ovaj period od nekoliko meseci
da bi napravili ovu izuzetnu stvar,
odabrali ljude koji će ga zapaliti.
Ovde vidite trenutak kada,
u prisustvu 15 000 ljudi koji su došli mračne, hladne martovske večeri,
trenutak kada su rešili da neprijateljstvo ostave za sobom,
da nastane ovaj zajednički prostor,
gde su svi imali priliku da kažu stvari koje su bile neizrecive,
da glasno kažu:
„Povredili ste mene i moju porodicu, ali opraštam vam.“
I zajedno su posmatrali
dok su članovi njihove zajednice napuštali ovu stvar koja je bila tako lepa,
ali ju je bilo isto tako teško napustiti
kao i misli i osećanja
koje su unete u njeno stvaranje.
(Muzika)
Hvala.
(Aplauz)