Olyan világban élünk, amelyet egyre jobban ural a képernyő:
a telefon, a tablet, a televízió, a számítógép képernyője.
Bármit megtapasztalhatunk, amit akarunk,
de nem élhetünk át semmit.
Annyi barátunk lehet, amennyit csak akarunk,
de nincs, akivel kezet rázhatunk.
El szeretném kalauzolni önöket egy másfajta világba,
a képzelet világába,
amelyben létező legerősebb eszközünket, a képzeletet használva
át tudjuk alakítani fizikai környezetünket,
és eközben meg tudjuk változtatni végérvényesen, ahogyan érzünk,
és ahogyan azokkal kapcsolatban érzünk, akikkel osztozunk e bolygón.
Cégemet, az Artichoke-t, 2006-ban alapítottuk,
hogy emlékezetes pillanatokat teremtsünk.
Mindannyiunknak vannak ilyen pillanataink,
és halálos ágyunkon nem arra fogunk emlékezni,
ahogy dolgozni jártunk a 38-as busszal,
vagy napi harcainkra a parkolóhelyért, amikor vásárolni megyünk.
Gyermekeink első lépéseire fogunk emlékezni,
vagy arra, amikor beválogattak a focicsapatba,
vagy amikor szerelmesek lettünk.
Az Artichoke feladata, hogy múlékony, megindító pillanatokat hozzon létre,
amelyek átalakítják a fizikai világot a művészi képzeletet felhasználva,
hogy megmutassuk, mi minden lehetséges.
Gyönyörűséget hozunk létre a romok közt.
Felülírjuk saját történetünket.
Olyan pillanatokat teremtünk, amelyek mindenkit hívnak,
hogy tanúi vagy részesei legyenek.
Az egész az 1990-es években kezdődött,
amikor kineveztek egy kicsiny brit város, Salisbury fesztiváligazgatójának.
Talán hallottak róla.
Itt a Salisbury katedrális, és itt a közeli Stonehenge,
amit ismer az egész világ.
Salisbury városában évszázadokon keresztül az egyház,
a konzervatív párt
és a hadsereg volt az úr.
Olyan hely ez, ahol az emberek valóban szeretik betartani a szabályokat.
Tehát képzeljenek el engem az első évemben ebben a városban,
a rossz irányban kerekezve egy egyirányú utcán, késésben.
Én mindig késésben vagyok.
Csoda, hogy ma ezt elkerültem.
(Nevetés)
Egy apró, idős asszony a járdáról segítőkészen kiabált:
"Kedvesem, rossz irányba tart!"
Elbűvölően – így gondoltam – válaszoltam neki: "Igen, tudom!"
"Remélem meghalsz" – kiáltotta.
(Nevetés)
Rájöttem, hogy ez problémás hely számomra.
És mégis, egy évvel később,
a rábeszélés, a megegyezés – minden, amit be tudtam vetni –
hozzásegített, hogy megvalósítsam a tervet.
Nem egy szokásos templomi koncert volt, vagy versolvasás,
hanem egy francia utcaszínház műsora
Faust történetével.
"Mephistománia" gólyalábakon, kiegészítve kézi pirotechnikával.
Azután másnap ugyanaz az öreg néni állított meg az utcán, és azt kérdezte:
"Maga volt a tegnapi este felelőse?"
Megijedtem.
(Nevetés)
"Igen."
"Mikor hallottam róla – mondta –, tudtam, nem nekem szól.
De hát Helen, kedvesem, mégis nekem szólt!"
Tehát mi történt?
A kíváncsiság legyőzte a gyanakvást,
az élvezet elűzte a szorongást.
Elgondolkodtam, hogyan lehetne ezt nagyobb léptékben csinálni,
és elkezdődött egy kaland, hogy ugyanilyen dolgokat csináljunk Londonban.
Képzeljék el, egy világváros!
A meló, a vásárlás és a közlekedés körül forog itt minden, mint minden városunkban.
Ez egy gépezet, ami elvisz dolgozni, majd hazahoz,
cinkosai vagyunk mindannyian, igényeljük a rutin kiszámíthatóságát,
és hogy mindenki tudja, mi következik.
Mi lenne mégis, ha ez a csodálatos város átváltozna színpaddá,
valami egészen elképzelhetetlen dolog helyszínévé,
ami valahogy átformálná az emberek életét?
Sokszor csinálunk ilyesmit Britanniában.
Biztosan önök is, ahol élnek.
Ez itt a lovas testőrség felvonulása.
És van itt valami, amit gyakran teszünk, és mindig a győzelemről szól.
Legyen szó maratonról, háborús győzelemről,
a győztes krikettcsapat hazaérkezéséről.
Lezárjuk az utcákat. Mindenki tapsol.
Na de hogy színi előadásnak? Képtelenség.
Leszámítva egy történetet, amit egy francia társulat adott elő:
mese egy kislányról és egy hatalmas elefántról,
ami négy napra érkezett
látogatóba,
Nekem annyi teendőm volt csupán, hogy meggyőzzem a hatóságokat.
hogy teljesen normális dolog lezárni a várost négy napra.
(Nevetés)
Nincs közlekedés, csak önfeledt emberek,
akik előbújtak, hogy ámuljanak, és szemtanúi legyenek
a francia Royal de Luxe színháztársulat különleges produkciójának.
Ez egy hétéves kaland volt:
próbálok meggyőzni egy csoportnyi embert egy teremben – többségük férfi –,
hogy olyan ez, mint egy tündérmese egy kislányról és egy óriás elefántról,
négy napra jönnek a városba,
és mindenki eljöhet, megnézheti és játszhat.
És ők faggatnak:
"De miért engedélyeznénk?
Milyen alkalomból?
Egy elnöki látogatás tiszteletére?
A Franciaország és Anglia közötti baráti kapcsolatok ápolása érdekében?
Vagy jótékonykodásból? Ez valami adománygyűjtés?
Azt mondtam:
"Egyik sem."
Azt kérdezték: "Akkor miért tennénk?"
De négy évvel később bejött a trükk, fantasztikus dolog történt.
Ültem ugyanazon a megbeszélésen, mint négy éve, amikor ezt kérdeztem:
"Kérem, kérem, ugye megcsinálhatom?"
Most viszont nem azt mondtam, "kérem",
hanem azt: "Ekkor és ekkor lesz,
amiről olyan régóta beszélünk,
de tényleg szükségem van némi segítségre."
És megtörtént a csoda.
A teremben mindenki úgy vélte, hogy valaki más mondott igent.
(Nevetés)
(Taps)
Mindenki úgy vélte, hogy őt senki nem kérte meg, hogy felelősséget vállaljon,
lehet, hogy a buszközlekedés irányítóját kérték fel,
hogy vállalja a felelősséget a buszok eltereléséért,
az önkormányzatot, hogy zárják le az utakat,
és a londoni közlekedési vállalatot, hogy oldják meg a metróközlekedést.
Mindenkit csak arra kértünk, hogy tegye meg, ami módjában áll,
és az már segítség nekünk.
Senkit nem kértünk, hogy vállalja a felelősséget.
És én naivan azt gondoltam, majd én leszek a felelős azért,
ami, mint kiderült, egymillió emberrel történik az utcán.
Ez volt az első előadásunk.
(Taps)
Ez az első előadás megváltoztatta, amit a kultúráról gondolunk,
nemcsak a galériákban, színházakban vagy az operában van helye,
de az utcán is, élőben,
a nyilvános teret nézőtérré változtatva a legszélesebb közönségnek,
olyanoknak, akik sosem vesznek jegyet semmire.
Tehát itt tartottunk.
Befejeztük, és folytattuk az ilyesféle előadások létrehozást.
Amint látják, a társulat munkája elképesztő,
de elképesztő volt az is, hogy megkaptuk az engedélyt.
És sehol egy biztonsági ember.
Ez kilenc hónappal volt a szörnyű terrorista robbantás után,
ami Londont darabokra tépte.
Kezdtem kíváncsi lenni,
meg lehet-e csinálni az ilyesmit még ennél is rázósabb körülmények között.
A figyelmünket Észak-Írország felé fordítottuk,
illetve Írország északi része felé, kinek így, kinek úgy.
Ez itt Anglia, Skócia, és Wales,
ez a sziget balra pedig Írország,
konfliktusok színtere generációk óta.
Délen a jórészt katolikus köztársaság,
és az uralkodóhoz hű protestáns közösség –
századok óta tartó konfliktus,
30 év óta brit katonaság az utcákon.
És most is, bár egy békefolyamatban vagyunk,
itt ez a város, amit a lojalisták Londonderrynek neveznek,
a katolikusok meg Derrynek,
de mindannyian otthonuknak.
Kezdtem kíváncsi lenni,
vajon van-e mód arra, hogy célba vegyük a törzsi megosztottságot
a művészet és a képzelet eszközeivel.
Ezt minden nyáron megteszik a közösségek,
mindegyik közösség.
Ez itt egy máglya
a másik oldal gyűlölt személyiségeinek képmásaiból és jelvényeiből.
Ugyanez megy a lojalisták közösségében is.
És ezt az égetést minden nyáron eljátsszák.
Itt, a városközpontban.
Tehát ide, a Nevada sivataghoz, a Burning Manhez fordultunk,
ahol szintén máglyát raknak,
de egészen más értékrend alapján.
Itt láthatják David Best munkáját, különleges templomait,
amelyek a Burning Man fesztivál alatt épültek,
aztán felégetik vasárnap.
Meghívtuk őt és közösségét,
fiatalokat, munkanélkülieket toboroztunk
mindkét politikai, vallási közösségből,
olyanokat, akik egyébként sosem találkoznának,
állnának szóba egymással.
Közös munkájuk eredményeként felépült egy templom,
ez volt az ellenpont a város már létező két másik "katedrálisa",
a katolikus és a protestáns mellett.
Ez a templom nem egyik vagy másik vallásé vagy közösségé volt,
hanem mindenkié.
Ide raktuk, ahová – mindenki azt mondta –
úgysem jön el senki.
Túl veszélyes, a két közösség közt van.
Azt ismételgettem: "De remek a kilátás".
(Nevetés)
És újra, ugyanaz a régi kérdés:
Miért ne csinálnánk meg?
Amit a képen látnak,
ahogy 426 kisdiák elindul,
fel a dombra az igazgatójukkal,
aki nem akarta őket megfosztani ettől lehetőségtől.
Pont úgy, ahogy a Nevada sivatagban,
bár kissé másmilyen volt ott a klíma,
ebből a közösségből 65 000-en
leírták gyászukat, fájdalmukat, reményüket,
a jövőbe vetett hitüket,
szeretetüket.
Végül minden a szeretetről szól.
Ezek az emberek egy konfliktusokon átesett társadalomban élnek,
sokan szenvednek poszttraumás stresszben,
magas az öngyilkosságok száma.
És most, ebben a röpke pillanatban –
és képtelenség lenne feltételezni, hogy ennél több lenne –
valaki, mint Kevin – egy katolikus, aki kilencéves volt, amikor apját lelőtték,
otthon, az emeleten, az ágyában –
Kevin eljött, hogy önkéntesként dolgozzon.
Elsőként ölelte meg azt az idős protestáns asszonyt,
aki bejött a templomba, amikor megnyitottuk a közönségnek.
Ott magasodott. Öt napig állt.
Kiválasztottunk egy maroknyi csapatot a felekezeten kívüli építők közül,
azok közül, akik ezeket a hónapokat nekünk adták az életükből,
kiválasztottuk, hogy ők tegyék meg ezt a rendkívüli dolgot –
gyújtsák fel az építményt.
Itt látják a pillanatot, melynek 15 ezren voltak a szemtanúi,
akik kijöttek a hideg, sötét márciusi estén,
a pillanatot, amikor elhatározták, maguk mögött hagyják az ellenségeskedést,
hogy itt éljenek, ebben a közös térben,
ahol mindenki kimondhatja, ami korábban kimondhatatlan volt,
hogy kimondja hangosan:
"Bántottál engem és a családomat, de megbocsájtok neked".
És együtt nézték,
ahogy közösségük tagjai hagyják semmibe veszni azt a gyönyörűséget,
amit pont olyan nehéz volt veszni hagyni,
mint azokat a gondolatokat és érzéseket,
amelyektől ez a közös élmény szabadította meg őket.
(Zene)
Köszönöm.
(Taps)