Am o viziune pentru fiecare dintre voi
și viziunea pe care o am penru voi
e că atunci când vă treziți dimineața,
sângele vostru cântă la gândul că sunteți cine sunteți
și faceți ce faceți;
că în timp ce „traversați” ziua,
puteți îngenunchea la propriu, din recunoștință
pentru extraordinarul noroc care v-a fost dat;
că în timp ce „traversați” ziua,
deveniți de mai multe ori strălucitor de vioi.
Dacă viața voastră nu e așa,
aș vrea să vă sugerez cu umilință că vă irosiți viața.
Viața e prea scurtă ca s-o irosim.
Deci ce propun să facem în următoarele 17 minute
-- deja am folosit un minut --
e să vă dau un set de unelte puternice
ce vă pot ajuta să ajungeți acolo.
Vă interesează?
Auditoriul: Da.
Srikumar Rao: OK.
Asta e o conferință despre fericire,
dar chiar dacă nu ar fi așa,
ar fi OK dacă aș pune că într-un anume mod, configurație, manieră sau formă,
vă dedicați întreaga viață
fericirii?
Tot ce faceți - slujbă, familie, copii, relații, orice -
reprezintă o căutare a fericirii.
Corect?
Aș vrea să vă gândiți la următorul lucru:
Ce v-ar trebui
ca să fiți fericiți?
Ne ia doar o clipă.
Ce v-ar trebui ca să fiți fericiți?
Repede, cineva?
Când fac experimentul ăsta, primesc răspunsuri de genul:
avere mare, soție-trofeu, sănătate, multe călătorii, timp etc, etc, etc.
Chiar acum, dacă ar fi să vă gândiți,
probabil că aveți o listă de „Asta mi-ar trebui
ca să fiu fericit”.
Aș vrea să vă gândiți la asta:
orice puteți obține --
dați-mi voie să repet -- orice puteți obține, puteți pierde.
Corect?
O avere mare te poate face fericit. Bogăția imensă poate dispărea mâine.
Câțiva oameni din sectorul financiar au descoperit asta deja.
Deci orice lucru obținut care te poate face fericit
poate dispărea.
Unde te duce asta?
Într-o zonă nu prea bună, așa e?
Am o altă propunere să vă fac:
Ce vreau să vă spun
e că nu există nimic ce ați putea obține, face sau fi
pentru a fi fericiți.
Dați-mi voie să repet:
Nu există nimic ce ați putea obține, face sau fi, pentru a fi fericiți.
De fapt, fericirea e starea voastră nativă.
E în structura voastră. E parte a ADN-ului vostru.
Nu puteți să nu fiți fericiți.
Sunteți foarte politicoși.
Când vorbesc altor auditorii, de exemplu la școli de afaceri de top,
ei nu sunt atât de politicoși.
Invariabil, cineva verbalizează ceva la care mulți vă gândiți,
adică: „Dacă fericirea e starea mea nativă,
cum de nu simt asta?
Cum de simt că viața mea e nasoală?”
(Râsete)
Răspunsul e foarte simplu:
V-ați petrecut întreaga viață
învățând cum să fiți nefericiți.
Dați-mi voie să repet: V-ați petrecut toată viața învățând să fiți nefericiți.
Modul în care învățăm să fim nefericiți
se încadrează într-un anumit tipar mental.
Tiparul mental e imaginea noastră despre felul în care merg lucrurile.
Toți avem tipare mentale, avem zeci de tipare mentale.
Avem tipare mentale despre cum să găsim o slujbă,
cum să ne facem treaba, cum să alegem la ce restaurant mâncăm,
un film pe care să-l vedem... zeci de tipare.
Problema nu e faptul că avem tipare mentale.
Problema e că nu știm că avem tipare mentale.
Credem că așa merg lucrurile.
Cu cât investim mai mult într-un tipar,
cu atât ni se pare că, de fapt, așa merg lucrurile.
Dar nu-i așa: e doar un tipar mental
și unul din cele mai înrădăcinate tipare
e că trebuie să obținem ceva ca să putem face ceva
ca să fim cineva.
De exemplu: trebuie să avem mulți bani ca să călătorim în locuri exotice
ca să putem fi fericiți.
Trebuie să fim într-o relație ca să facem dragoste
ca să fim fericiți.
Toate astea sunt o variație a modelului dacă-atunci.
Modelul dacă-atunci este:
dacă se întâmplă asta,
atunci vom fi fericiți.
Dacă aș obține o slujbă mai bună, dacă aș obține mai mulți bani,
dacă șeful meu ar face un infarct,
dacă aș fi căsătorit, dacă soția m-ar părăsi...
(Râsete)
dacă aș avea copii,
dacă puștii mei ar crește și ar pleca la colegiu...
Nu contează despre ce e vorba.
Toată treaba e: dacă asta se va întâmpla,
atunci voi fi fericit.
Chiar acum, singurul lucru care diferă
la persoanele din acest public
e acel anume „dacă” pe care vă concentrați.
Și singurul lucru diferit
între voi cei de acum și cei care erați acum 10 ani,
e acest „dacă” pe care vă concentrați.
Gândiți-vă la viața voasră de acum 10 ani.
Gândiți-vă un minut la asta.
Dacă vă amintiți, acum 10 ani
doreați anumite lucruri.
Așa e?
E destul de probabil
să aveți deja multe din lucrurile pe care le doreați acum 10 ani.
Așa e?
Unde ați ajuns?
În exact același loc, așa e?
Ceea ce nu realizăm e că modelul în sine e defectuos.
Modelul dacă-atunci -- „Dacă se-ntâmplă asta, voi fi fericit” --
modelul în sine e defectuos.
Dar în loc să recunoaștem că modelul în sine e defectuos,
ceea ce facem e să pierdem enorm de mult timp
schimbând acel „dacă”.
„Ei bine, credeam că va fi suficient să fiu CEO,
dar acum relizez că nu vreau să fiu CEO.
Vreau să fiu un CEO miliardar
și atunci voi fi fericit.”
Fiecare aveți variantele voastre pentru asta.
Dar modelul în sine e defectuos, nu ce puneți în dreptul lui „dacă”
în ecuație.
Vă pot demonstra asta.
Poate cineva să-și aducă aminte
când a contemplat un peisaj de o frumusețe spectaculoasă
ce a reușit să vă transporte sufletul înr-un loc pe deplin liniștit?
Poate un curcubeu, un peisaj montan,
o vale, marea.
Dacă aveți o astfel de amintire, ridicați mâna.
Aproape toți aveți, nu-i așa?
V-ați întrebat vreodată de ce s-a întâmplat asta?
Motivul pentru care s-a întâmplat e că într-un fel,
pentru un motiv oarecare,
în momentul acela,
ați acceptat universul exact așa cum era.
Nu ați spus:
„E un curcubeu frumos dar e puțin cam prea la stânga
și dacă l-aș putea muta 200 de metri spre dreapta,
ar fi cu atât mai frumos.”
(Râsete)
N-ați spus: „E o vale frumoasă,
dar copacul din prim-plan are prea multe ramuri strâmbe.
Dacă mi-ați da o drujbă și 20 de minute,
l-aș face cu atât mai frumos.”
Nu. Curcubeul descentrat
era numai bun.
Copacul cu ramuri strâmbe
era numai bun.
Iar în momentul în care ați acceptat universul așa cum era,
Ego-ul vostru obișnuit să ceară a dispărut
și a apărut fericirea, care e starea voastră nativă
și ați simțit-o.
Știu că ați simțit-o pentru că acum,
chiar și acum, după atâția ani,
încă v-o amintiți.
Problema e că viața voastră chiar acum,
cu toate problemele pe care le aveți,
mai exact, cu toate problemele pe care credeți că le aveți,
e perfectă.
Dar nu acceptați asta.
De fapt, vă petreceți tot timpul
luptând din toate puterile să o schimbați.
Nu o acceptați.
Și când n-o acceptați,
intrați în modelul dacă-atunci:
dacă asta se întâmplă, atunci voi fi fericit.
Și modelul în sine e greșit.
Lăsați-mă să vă arăt cum puteți ieși din asta,
sau măcar să vă îndreptați spre ieșirea din această situație.
Aș vrea să vă împărtășesc asta.
Toți trăim pentru a realiza ceva, corect?
Suntem aici și vrem să avem ceva.
Alex vrea să aibă o conferință de succes.
Mulți dintre voi vreți programe extraordinare pentru firmele voastre
care au foarte mare succes.
Vreți să progresați, să aveți mai mulți bani, toate astea, corect?
Toate astea sunt rezultate; ați vrea să se întâmple ceva.
Aș vrea să vă gândiți la asta:
puteți controla acțiunile,
nu în totalitate, dar în mare parte.
Nu puteți controla rezultatul.
OK?
Puteți controla acțiunile.
Rezultatul e total în afara controlului vostru.
A realizat vreunul din voi că atunci când ai un țel
și începi să lucrezi să-l atingi,
uneori nu-ți atingi scopul
iar uneori ceea ce obții
e exact opusul a ceea ce voiai?
S-a-ntâmplat asta vreunuia din voi?
Un prieten mi-a spus:
„Nu prea i-am acordat atenție soției,
vreau să schimb asta.”
La următoarea călătorie de afaceri,
i-a cumpărăt o rochie foarte scumpă.
Ăsta era modul lui de a-i arăta că ține la ea
și spera să o bucure.
Când i-a dat cadoul soției, reacția ei a fost:
„După 20 de ani de căsătorie, nu știi ce mărime port?”
(Râsete)
„Mai mult, nu știi că nu port niciodată lucruri de genul ăsta?”
S-a ales cu ditamai scandalul conjugal.
A pățit vreunul din voi așa ceva?
Ați făcut demersuri să obțineți ceva,
iar rezultatul obținut a fost exact opusul
a ceea ce vă doreați?
Se întâmplă mereu.
Trăim într-o lume în care lucrul la care ne gândim,
lucrul în care investim,
e rezultatul.
Ne definim viața așa:
sunt aici, vreau să ajung aici,
ăștia sunt pașii pe care trebuie să-i fac ca să ajung de aici
la destinația dorită
și dacă reușesc, viața e minunată.
Iar dacă nu reușesc, atunci am eșuat,
viața nu e bună, viața e nasoală.
Adevărat? Fals?
Așa trăim.
Investim în rezultat
și așa cum v-am arătat,
rezultatul e deseori diferit de ceea ce ne-am dori,
uneori diametral opus față de ce ne-am dori.
Investește în rezultat și cu siguranță
vei avea parte de frustrare, teamă
și tot restul lucrurilor care fac viața mizerabilă.
Există o alternativă.
Alternativa este să nu investești în rezultat,
să investești în parcurs.
Cel mai bun mod de a ilustra asta, e un citat din John Wooden.
Nu știu câți ați auzit de John Wooden.
E celebru în Statele Unite
și desigur în rândul fanilor baschetului.
E singurul din lumea baschetului care a ajuns în Hall of Fame,
atât ca jucător cât și ca antrenor.
Înaintea meciului, spunea echipei --
a condus UCLA către un număr nemaiîntâlnit de victorii și finale în NCAA --
și când vorbea oricărei noi echipe, nu vorbea niciodată despre a învinge.
Spunea mereu: „Când se va termina și vă veți uita în oglindă,
veți fi dat tot ce-i mai bun din voi?
Și dacă veți fi dat tot ce-i mai bun din voi,
scorul nu contează.
Dar bănuiesc că dacă veți fi făcut tot ce puteați,
scorul va fi pe gustul vostru.”
Asta înseamnă să investești în proces.
Ceea ce facem noi, e exact opusul.
Investim în rezultat.
Asta vreau - vreau cu disperare,
pentru că dacă voi obține asta, voi fi fericit.
Și te lupți din răsputeri să faci tot ce poți,
dar ești mereu concentrat pe: „Ăsta e rezultatul.”
Să te concentrezi pe rezultat e în regulă.
Îți dă direcția.
Să investești în rezultat înseamnă
că faci ca obținerea unui anume rezultat
să fie condiția pentru fericirea ta.
Asta e rețeta sigură a eșecului.
Poți face altceva:
Poți investi în parcurs.
Adică după ce ai stabilit: aici sunt,
acolo vreau să ajung și asta e bine,
te concentrezi asupra rezultatului doar pentru a te orienta
și apoi te dedici în totalitate parcursului.
Îți spui: ăștia sunt pașii ce trebuie urmați,
și faci totul ca să-i parcurgi.
Și dacă reușești, minunat.
Dacă nu reușești,
tot minunat,
pentru că acum ai un nou punct de plecare și de la acest nou punct de plecare,
îți setezi un alt obiectiv și continui drumul.
Când faci asta, vei afla că fiecare zi e o binecuvântare.
Să vă dau un exemplu:
Dacă aveți copii, ridicați mâna.
Ați văzut vreodată un copil care învață să meargă?
Ce se întâmplă - de obicei între 11 și 13 luni -
e că cel mic se ridică și îi vede pe toți mergând,
vrea să meargă, se ridică, cade, începe să plângă
și mama aleargă să-l liniștească, îl pupă, face să fie bine.
El încearcă din nou, cade, mama aleargă iar.
După un timp, mama obosește și nu mai vine alergând,
iar copilul se oprește din plâns,
apoi se ridică, face un pas
și nu cade, apoi mai face unul
și un zâmbet frumos apare pe chipul lui.
Foarte curând, cam în 24 de ore, va merge peste tot,
făcând dezordine în toată casa.
Acum știi că ai trecut la nivelul următor ca părinte.
Așa e?
Gândiți-vă ce s-ar întîmpla
dacă de fiecare dată când cade,
copilul și-ar spune: „Dumnezeule, iarăși am greșit,
nu voi învăța niciodată să merg.”
Ar trebui să-l duci la psihanalist
să-l ajute să treacă peste sentimentul de inadecvare,
peste nereușită, peste eșecurile repetate.
Cât credeți că i-ar lua să învețe să meargă, dacă ar trebui făcut așa,
dacă tot la a treia căzătură ar trebui să aduceți un terapeut
să vă consilieze copilul și tot așa?
Pare amuzant, nu-i așa?
Dar exact așa facem.
Copilul se concentrează pe proces.
Investește în proces,
nu în rezultat.
Noi facem exact opusul.
Pe măsură ce creștem, pierdem abilitatea de a investi in proces,
începem să investim în rezultat.
Prin definiție, rezultatul nu depinde de noi
și dacă investim în el toată energia noastră emoțională,
vom fi secați pe parcurs.
Pe de altă parte, dacă spunem:
„Ăsta e rezultatul, voi investi în procesul în sine
și voi da tot ce pot,”
fiecare zi e o binecuvântare
și sunteți pe drumul cel bun în obținerea viziunii pe care v-am descris-o.
Întrebarea care-mi e adresată mereu, este: „Domnule profesor Rao,
ce fac dacă nu am niciun țel?”
Și spun: „OK, ce te-ar pasiona?”
Și invariabil ei vin cu o serie de lucruri.
Asta-i meseria mea, e plătită cu atât,
șeful meu e genul ăsta de om,
colegii mei sunt genul ăsta
și uite cum sunt clienții mei, atât de mult călătoresc,
atât de mare e biroul meu, așa de groase sunt covoarele,
atâtea ferestre am...
o groază de parametri.
Și ce le spun e ceea ce vreau să vă împărtășesc și vouă,
pentru că în primul rând, toate lucrurile alea nu sunt reale.
În al doilea rând, chiar dacă ar fi și le-ați avea,
nu v-ar lua mai mult de șase luni
ca să vă simțiți la fel de rău, de mizerabil ca acum,
pentru că pasiunea e înăuntrul vostru.
Nu este în serviciu.
Și dacă nu găsiți o cale să aprindeți flacăra interioară
exact așa cum sunteți,
nu o veți găsi în afara voastră.
Dar dacă veți găsi calea să o aprindeți în situația de acum,
atunci veți descoperi că lumea exterioară
se repoziționează
pentru a face loc persoanei în care vă transformați.
Făcând asta, veți vedea că miracolele se întâmplă în mod regulat.
Cunoașteți persoane care vă încântă.
Oameni noi vă intră în viață.
E doar o adiere,
pentru că tot ce faceți în viață e să călătoriți.
Ați venit aici, la această conferință: ați călătorit.
Stați pe lângă dozatorul de apă,
vorbind despre cât de rău e locul vostru de muncă:
ați călătorit.
Urmăriți „Neveste Disperate”, mergeți într-o călătorie.
Mergeți într-o călătorie
unde vreo 40 de femei au relații cu vreo 19 grădinari
în timp ce soții flirtează cu modele.
Tot ce faceți e să călătoriți.
Nu-i nimic greșit în asta, dar întrebați-vă doar asta:
„E asta o călătorie pe care mi-o doresc?
Voi ajunge într-un loc unde vreau să-mi petrec timpul?””
Dacă începeți să faceți asta,
veți descoperi că viața vi se va schimba.
Oamenii pe care-i întâlniți, lucrurile de care vorbiți,
filmele vizionate, cărțile citite...
totul se schimbă.
Și începeți toate astea
concentrându-vă pe proces.
Investiți în proces, nu în rezultat.
Mulțumesc.