Mindnyájatok számára van egy vízióm,
ami arról szól,
hogy reggel, amikor felébredsz,
pezseg a véred önmagad
és cselekedeteid gondolatától;
ahogy telnek napjaid,
hálád jeléül szó szerint térdre borulsz
a temérdek jó szerencse miatt, amit ajándékba kaptál,
ahogy telnek napjaid
valahányszor ragyogva felelevenedsz.
Ha életedet nem így éled,
akkor szerény tanácsom, hogy elpocsékolod azt.
Az élet túl rövid, hogy elpocsékold.
A következő 17 percben --
egy percet már el is használtam --
szeretnék pár alkalmazható módszert javasolni
amivel rátérhetsz a helyes útra.
Érdekesen hangzik?
Közönség: Igen.
Sirkumar Rao: Rendben.
Ez a konferencia a boldogságról szól,
de ha nem is a boldogságról szólna,
akkor is igaz-e, hogy valamilyen forma, szempont, szokás szerint
egész életetben
a boldogságra törekszel?
A tetteid -- a munkád, családod gyereked, kapcsolatod, bármi legyen az --
a boldoság hajszolásáról szólnak.
Így van?
Szeretném, ha elgondolkodnál a következőn:
Mi kell ahhoz,
hogy boldog légy?
Egyetlen percet fogunk erre szentelni.
Mi kell ahhoz, hogy boldog légy?
Valaki, gyorsan?
Amikor felhozom ezt a kérdést, általában sok dolog felmerül:
mint a pénz, gyönyörű feleség, egészség, utazgatás, szabadidő, stb, stb, stb.
ahogy cikáznak a gondolataid
biztosan akad egy listád, vagyis: "Ezekre van szükségem ahhoz,
hogy boldog legyek."
Szeretném felhívni a figyelmedet:
amit megkaphatsz --
hadd ismételjem el -- amit megkaphatsz, azt el is veszítheted.
Így van?
Ezért a sok pénz boldoggá tehet. De az a sok pénz holnapra el is tűnhet.
A pénzügyi szektorban dolgozók ezt nagyon jól tudják.
Szóval bármi, ami boldoggá tehet,
tova is szállhat.
Mire jutsz mindezzel?
Nem sok mindenre ,ugye?
Van egy másik javaslatom számodra.
Ami arról szól,
hogy semmire nincs szükséged, semmit nem kell tenned
ahhoz, hogy boldog légy.
Hadd ismételjem meg:
semmire sincs szükséged, semmit nem kell tenned, hogy boldog légy.
A boldogság egy veleszületett hajlam.
Beléd van építve. A DNS-ed része.
Képtelen vagy boldogtalan lenni.
Most mind nagyon visszafogottak vagytok,
más előadásokon, amit neves főiskolákon tartok,
kevésbé visszafogottak.
Mindig akad egyvalaki, aki kifejezi a többiek gondolatát,
ami úgy szól: "Ha a boldogság egy veleszületett hajlam,
hogyan lehet, hogy nem élem meg?
Miért érzem úgy, hogy az életem siralmas?"
(Nevetés)
A válasz nagyon egyszerű.
Egész életedet azzal töltötted,
hogy megtanultál boldogtalan lenni.
Megismétlem: egész életed azzal töltötted, hogy megtanultál boldogtalan lenni.
A boldogtalanság elsajátítása
úgy történik, hogy ráállunk egy bizonyos mentális modellre.
Ezzel a mentális modellel fogadjuk el a világot olyannak, amilyen.
Mindnyájunk rendelkezik mentális modellel, több tucattal is.
Van egy mentális modellünk, az álláskeresésre,
van egy a munkahelyi problémákra, étterem kiválasztására,
megnézendő filmekre, és így tovább..több tucattal rendelkezünk.
A baj nem a mentális modellel van.
Hanem azzal, hogy nem is tudunk ezek létezéséről.
Elkönyveljük, hogy a világ már csak ilyen.
Minél erőteljesebben van jelen,
annál inkább hisszük, hogy a világ tényleg ilyen.
De ez nem igaz: mivel ez csak egy modell,
és amikor áldozatává válunk,
úgy gondoljuk, hogy szereznünk kell dolgokat, tennünk kell azért,
hogy valakivé válhassunk.
Például, sok pénzre van szükségünk ahhoz, hogy egzotikus tájakra utazhassunk,
amitől majd boldogok leszünk.
Párkapcsolatban kell lennünk, ha jó szexre vágyunk,
amitől boldogok leszünk.
Ezek mind a "ha-akkor" modell változatai.
A "ha-akkor" modell menete:
ha ez megtörténik,
akkor leszek boldog.
Ha jobb munkahelyem lesz, ha több pénzem lesz,
ha szívinfarktust kap a főnököm,
ha házas életem lesz, ha végre elhagy a feleségem --
(Nevetés)
Bárcsak lennének gyermekeim,
bárcsak felnőnének végre, és mennének kollégiumba ...
Tartalmilag lényegtelen.
Az egész képzet arra épül, hogy ha bekövetkezik az a valami,
akkor boldog leszek.
Ebben a pillanatban, a kérdés csupán annyi
az itt jelenlévő emberek körében,
hogy miért olyan hangsúlyos az "akkor"?
A különbség ugyanis közted
és 10 évvel ezelőtti éned között,
hogy mennyire volt hangsúlyos az a bizonyos "akkor".
Gondolj a 10 évvel ezelőtti életedre!
Szánjunk rá egy percet.
10 évvel ezelőtt, ha emlékezeted nem csal,
biztos akadt pár dolog, amit nagyon akartál.
Jól mondom?
Jó esély van rá,
hogy ezeket már rég megszerezted.
Jól mondom?
Mire jutottál velük?
Nem sokra, ugye?
Vegyük észre, hogy a hiba a modellben van.
A "ha-akkor" modell -- "akkor leszek boldog, ha" --
egy rossz minta.
Ahelyett, hogy észrevennénk mennyire nem működik,
iszonyatos erőfeszítéseket teszünk,
hogy megváltoztassuk a "ha"-t.
"Azt hittem, akkor lesz jó nekem, ha vezérigazgató leszek,
de rájöttem, hogy nem is vezérigazgató akarok lenni.
Én milliárdos vezérigazgató akarok lenni,
akkor leszek csak igazán boldog."
Mindenkinek megvan a saját változata erre.
De a hiba a modellben van, nem a "ha"-t kell helyettesítenünk
az egyenletben.
Ezt be is tudom mutatni.
Fel tudtok idézni egy olyan állapotot,
amikor egy valamiféle gyönyörűség láttán
megfeledkeztetek önmagatokról és csupa jókedv fogott el benneteket?
Egy szivárvány, egy hegység,
völgy vagy tenger láttán?
Ha emlékeztek ilyenre -- emelje fel a kezét, aki emlékszik.
Jóformán mindenkinek van egy ilyen emléke, ugye?
Tudod, miért van ez?
Ez azért van,
mert valamilyen okból kifolyólag,
abban a pillanatban,
megbékéltél a világegyetemmel.
Nem mondogattad magadban,
"Valóban szép szivárvány, kár, hogy kicsit balra sandít,
ha csak pár méterrel odébb tolhanám
máris jobb lenne."
(Nevetés)
Nem mondtad magadban, "Szép az a völgy,
csak az előtte lévő fán túl sok a görbe ág.
Ha kaphatnék egy láncfűrészt és 20 percet,
sokkal szebbé tehetném."
Isten ments, a szivárvány pont úgy volt tökéletes,
kicsit balra dőlve.
A görbe ágak
pont úgy voltak szépek.
Amikor megbékéltél a világegyetemmel,
a folytonos akarásod háttérbe szorult,
a benned rejlő boldogság pedig előtérbe került,
és te érezted is.
Biztos vagyok benne, hogy érezted,
hiszen pár év elteltével
még mindig emlékszel rá.
A gond csupán, hogy a jelenlegi életed,
azzal a sok problémával --
pontosabban problémák, amiket te magad képzelsz annak,
úgy tökéletes, ahogy van.
Csak képtelen vagy elfogadni.
Egész idő alatt azon töröd a fejed,
hogyan változtathatnád meg.
Mert nem fogadod el.
És mivel nem fogadod el,
a "ha-akkor" modellre hagyatkozol:
akkor leszek boldog, ha...
De ez a modell rossz.
Hadd mutassam be, hogyan kerüld el,
vagy hagyhatnád el mindezt.
Megosztom veletek ennek módszerét.
Mindnyájan úgy élünk, hogy valamire törekszünk, ugye?
Mind itt vagyunk és mind akarunk valamit.
Alex egy jól sikerült konferenciát akar.
Sokan akarnak vállalkozási tanácsot,
ami sikeressé tehetné a céget.
Fejlődni akarsz és profitot, mindkettőt, ugye?
Ez mind a kimeneti oldal; azt akarod, hogy történjen valami.
Szeretném, ha végiggondolnád ezt:
a cselekvéseidet saját magad irányítod,
nem teljes egészében, de javarészt mégis.
A kimeneti oldalt, nem tudod irányítani.
Rendben?
A cselekvéseidet te magad irányítod.
De a kimeneti oldalt nem tudod irányítani.
Feltűnt nektek, hogy a célok elérése során,
ahogy haladtok a cél felé,
sokszor el sem éritek azt,
és a végeredmény sokszor
pont az ellenkezője annak, amit akartatok?
Történt veletek valaha hasonló?
Volt egy barátom, aki azt mondta egyszer,
"Azt hiszem kissé elhanyagoltam a feleségem,
ezen változtatnom kell."
Aztán egyik közös üzleti utunkon
vásárolt neki egy méregdrága ruhát.
Ezzel akarta kifejezni, mennyire szereti,
azt remélte, ezzel kiengesztelheti.
Amikor átadta az ajándékot, a feleség azonnali reakciója,
"20 év házasság, és még mindig nem tudod a méretemet?"
(Nevetés)
"Azt is tudhatnád, hogy én nem hordok ilyeneket!"
Majd legyintett egyet.
Történt hasonló eset veletek is?
Egy bizonyos végeredmény érdekében próbáltatok cselekedni,
a végeredmény pedig pont ellenkezőleg sült el,
mint, amit szerettetek volna?
Lépten nyomon megesik.
Nos, manapság egy olyan világban élünk ahol azt képzeljük,
hogy, amibe erőt fektetünk,
az lesz a végeredmény.
Életünket a következőképpen határozzuk meg:
itt vagyok, és oda akarok eljutni,
ezeket a lépéseket kell megtennem, hogy eljussak onnan, ahol most vagyok,
oda, ahol lenni akarok,
és ha sikerül, az életem csodás lesz.
Ha nem, akkor elbuktam,
az élet nehéz, az élet egy szívás.
Igaz? Hamis?
Így éljük napjainkat.
A végeredményre törekszünk,
és ahogy arra felhívtam a figyelmet,
a végeredmény sokszor másképp sül el, mint azt szerettük volna,
és sokszor egyenes ellentéte annak, amit szerettünk volna.
Ha csak a végeredményt hajszolod, garantált, hogy
csőstül jön a baj,
és mellé mindaz, ami megnehezíti az életet.
Létezik egy alternatíva.
Ami abból áll, hogy nem a végereményre törekszel,
hanem a folyamatra.
John Wooden egyik idézetével példázódva.
Nem tudom hányan ismeritek John Woodent.
Az Egyesült Államokban elég ismert,
főképp a kosárlabdások körében.
Ő az egyetlen kosárlabdás, aki felkerült a dicsőségfalra,
mint játékos és edző egyaránt.
Ezt mondta kezdő csapatának --
neki köszönhető az UCLA győzelme és az NCAA döntőbe való jutása,
kezdő csapatainak mindig arról beszélt, sosem a győzelemről beszélt.
"A játék végén, amikor belenézel a tükörbe,
tudni fogod, hogy a legjobb formádat hoztad-e.
Ugyanis, ha a lehető legjobb formádat hoztad,
akkor lényegtelen a végeredmény.
Mert biztos, hogy ha a legjobb formádat nyújtod,
az az eredményben is megmutatkozik majd."
Ez a folyamatra való összpontosítás.
Amit mi csinálunk, ennek homlokegyenes ellentéte.
Az eredményre koncentrálunk.
Ez az, amit akarok -- oh, annyira akarom,
mert ha megkapom, boldog leszek.
És egyre csak próbálkozol, megteszel minden tőled telhetőt,
de mindvégig a "végeredményre" fókuszálsz.
Persze a végeredményre való fókuszálás sem elítélendő.
Iránymutatást ad számunkra.
A végeredményre való törekvés annyit tesz,
hogy egy bizonyos eredményért küzdesz
azért, hogy jobban érezd magad.
A totális bukás tökéletes recepjte.
Másképp is csinálhatnád.
Törekedhetnél a folyamatra.
Amint meghatároztad, hol tartasz éppen,
és hova akarsz kilyukadni, éppen elég,
az eredményre csak az iránymutatás miatt hagyatkozz,
azután törekedj a folyamatra.
Meghatározod a lépéseket, amiket meg kell tenned,
és teljes erődet beleadod.
Ha sikerrel jársz, csodás érzés lesz.
De ha nem,
akkor is csodálatos lesz,
mert már van egy új kiindulópontod,
ahonnan egy új végeredményt határozhatsz meg.
Ha így teszel, rájössz majd, hogy minden nap egy ünnep.
Hadd éljek egy példával.
Akinek van gyermeke, emelje fel a kezét, akinek van.
Láttatok valaha gyereket járni tanulni?
Általában a 11-13. hónapban kezdenek el járni,
amikor a gyerek feláll, látja, hogy mindenki jön-megy,
ő is azt akarja, ezért feláll, de elesik és sírni kezd,
anyukája gyorsan odasiet, megvígasztalja ad egy puszit, majd megnyugtatja.
Újból megpróbálja, elesik, anyukája ismét rögtön ott terem.
Egy idő után az anyuka elfárad, és már nem rohan a gyerekhez,
a gyermek pedig abbahagyja a sírást,
feláll és megteszi az első lépést,
és nem esik el, aztán egy újabb lépést tesz,
és egy széles mosoly jelenik meg az arcán.
Nem sokra rá, általában 24 órán belül már bejárja az egész lakást,
szanaszét rámolja a nappalit.
Te pedig a nevelés egy újabb korszakába érkeztél.
Igaz?
Gondoljátok csak el, mi történne,
ha minden egyes alkalommal, amikor elesik a gyerek,
azt mondogatná magában "te jó ég, ismét elestem.
Sosem fogok megtanulni járni."
Aztán terápiára kell küldeni,
hogy feldolgozza hiányosságát,
mert semmire sem képes, hiszen folyton elesik.
Mit gondoltok, mennyi időbe telik így megtanulni járni,
ha minden esés után terépiára küldenénk,
hogy vegyék kezelésbe?
Viccesnek hangzik, nem igaz?
De pont ugyanezt tesszük mi is.
A gyerek a folyamatra fókuszál.
A folyamatba fektet,
nem a végeredménybe.
Amit mi csinálunk, ennek ellenkezője.
Ahogy felnövünk, elfelejtünk a folyamtba invesztálni,
és csak a végeredményre fókuszálunk.
A végeredményt nem tudjuk irányítani,
és ha ebbe fektetjük legtöbb érzelmi energiánkat,
akkor az előbb-utóbb kicsordul.
Másfelől azt is mondhatnánk,
"Itt van a végeredmény, a folyamatba fogok invesztálni,
beleadok apait-anyait",
mindennap egy ünnep,
akkor jó úton jársz a vízió felé, amit felvázoltam neked.
A kérdés, amit mindig nekem szegeznek, "Professzor Rao,
én semmitől sem jövök lázba."
"Rendben, mitől jönnél lázba?"
Aztán jönnek nekem a listájukkal.
Ez itt az állásom, és ennyi a fizetésem,
ilyen személy a főnököm,
ilyenek a munkatársaim,
ilyenek az ügyfelek, itt van mennyit utazom,
itt van az irodám mérete, ilyen a padlószőnyeg minősége,
ennyi ablak van az irodában --
egy halom tényező.
Olyankor szoktam mondani amit nektek is mondtam,
hogy a felsorolt dolgok -- először is, nem léteznek.
Másodszor pedig, mégha léteznének is,
nem telne 6 hónapba,
és ugyanolyan önsajnálkozó, rosszkedvű lennél, mint amilyen most vagy,
mert a szenvedély benned van.
Nem a munkádban.
És ha nem találod meg a módját, hogy lobbantsd lángra önmagadban,
ott ahol most vagy,
akkor a külvilágban sem fogod megtalálni.
Ha sikerül lángra lobbanod,
meglátod, majd átrendeződik
a külvilágod,
ami igazodik az új személyedhez.
Rájössz majd, hogy folyton történnek csodák.
Új emberekkel ismerkedsz majd meg.
Új emberek lépnek az életedbe.
Ez csak egy fuvallat,
hisz egész életedben kalandokban veszel részt.
Eljöttél erre a konferenciára, eljöttél egy kalandra.
Ott lógsz a vízadagoló körül,
és közben a munkahelyedről panaszkodsz;
elmentél egy kalandra.
Nézed a "Született Feleségeket," részt veszel egy kalandban.
Részt veszel egy kalandban,
amiben 40 akárhány éves nők alig huszonéves kertészekkel szeretkeznek,
míg a férjek modellek társaságában szórakoznak.
Sok kalandban veszel részt.
Nincs ebben semmi rossz, de tedd fel magadnak a kérdést,
"Részt akarok venni ebben a kalandban?
Elvisz ez engem oda, ahol lenni szeretnék?"
Amint elkezdesz így tenni,
meglátod, majd megváltozik az életed.
A körülötted lévő emberek, és a beszélgetés témája is,
a filmek, amiket nézel, a könyvek, amiket olvasol --
minden megváltozik.
Úgy kezdhetsz neki,
hogy a folyamatra fókuszálsz.
Fektessetek a folyamatba, ne a végeredménybe.
Köszönöm.