Pro každého z vás mám vizi
a ta vize vypadá takto:
Ráno se probouzíte
a vaše duše plesá nad myšlenkou, že jste tím, kým jste,
že děláte to, co děláte.
A s postupujícím dnem
můžete doslova padnout na kolena vděčností
nad nesmírným štěstím, kterým jste obdařeni.
Nad tím, jak během dne několikrát zářivě ožijete.
A pokud váš život takový není,
rád bych skromně podotkl, že jím plýtváte.
Život je příliš krátký na to, abychom jím plýtvali.
Navrhuji tedy, abychom příštích 17 minut využili k tomu ‒
jednu minutu už jsem vypotřeboval ‒
že vám poskytnu sadu mocných nástrojů,
které vám pomohou se k tomu dopracovat.
Zajímá vás to?
Publikum: Ano.
SR: Dobrá.
Toto je konference o štěstí,
ale i kdyby to nebyla konference o štěstí,
není snad pravda, když říkám, že určitým způsobem, stylem nebo formou
věnujete celý svůj život tomu, abyste byli šťastní?
Vše, co děláte ‒ vaše práce, rodina, děti, vztahy, cokoli ‒
je hledáním štěstí, je to tak?
Rád bych, abyste se zamysleli nad následujícím:
Co musíte získat,
abyste byli šťastní?
Budeme se teď tomu chvilku věnovat. Co musíte získat, abyste byli šťastní?
Kdokoli, rychle.
Vždycky když dělám tenhle experiment, objeví se spousta věcí:
být boháčem, vzít si modelku, být zdravý, hodně cestovat, mít hodně času, atd. atd.
Pokud jste se nad tím teď zamýšleli,
pravděpodobně máte seznam toho, co potřebujete, abyste byli šťastní.
Rád bych, abyste se zamysleli na tímto:
cokoli, co můžete získat ‒
zopakuji to ‒ cokoli, co můžete získat, můžete i ztratit, je to tak?
Takže, obrovské bohatství vás může učinit šťastnými. Zítra může bohatství zmizet.
Řada lidí z finančního sektoru už na to přišla.
Cokoli, co získáte a může vás učinit šťastnými, může zmizet. Co vy na to?
Nic moc pěkného, že?
Mám pro vás jiný návrh.
Rád bych vám vnukl myšlenku, že neexistuje nic, co musíte získat,
udělat nebo být, abyste byli šťastní.
Dovolte mi to zopakovat: neexistuje nic, co musíte získat,
udělat nebo být, abyste byli šťastní.
Ve skutečnosti je štěstí vaší přirozenou podstatou.
Je ve vás zakódováno. Je součástí vaší DNA.
Nemůžete být nešťastní.
Tady jste všichni velmi zdvořilí,
na některých fórech, kde přednáším, třeba na předních ekonomických školách,
tak zdvořilí nejsou.
A pokaždé někdo řekne to, co si mnozí z vás myslí,
což je: „Pokud je štěstí mou přirozenou podstatou,
jak to, že ho nezažívám?
Jak to, že mám pocit, že můj život nestojí za nic?“
(smích)
A odpověď na to je ve skutečnosti velmi jednoduchá.
Celý život jste strávili tím,
že jste se učili být nešťastní.
Dovolte mi to zopakovat: celý život jste se učili být nešťastnými.
A být nešťastnými se učíme tak,
že začneme věřit určitému mentálnímu modelu.
Mentální model je naše představa o tom, jak funguje svět.
Všichni máme mentální modely, máme tucty mentálních modelů.
Máme mentální modely na to, jak si najít práci,
jak být úspěšní v práci, jak si vybrat restauraci,
jak si vybrat, na jaký půjdeme film … tucty modelů.
Problém není v tom, že máme mentální modely.
Problém je, že nevíme, že máme mentální modely.
Myslíme si, že takhle svět funguje.
A čím víc do mentálního modelu investujeme,
tím spíš se nám zdá, že takto svět skutečně opravdu funguje.
Ale nefunguje: je to jen mentální model.
A ten mentální model, do kterého tolik investujeme,
spočívá v tom, že musíme něco mít, abychom mohli něco dělat
a pak moci něčím být.
Třeba, že musíme mít hodně peněz, abychom mohli cestovat za exotikou
a pak můžeme být šťastní.
Že musíme s někým žít, abychom mohli mít skvělý sex
a pak můžeme být šťastní.
Všechno je to variace na model pokud-pak.
Model pokud-pak znamená:
pokud se stane tohle,
pak budeme šťastní.
Pokud bych získal lepší práci, pokud bych měl víc peněz,
pokud by měl můj šéf infarkt,
kéž bych bych byl ženatý, kéž by mě opustila žena ‒
(smích)
pokud bych měl děti,
pokud by mé děti vyrostly a šly na vysokou…
Nezáleží na tom, co to je.
Ta představa spočívá v tom, že pokud se tohle stane,
pak budu šťastný.
A v tuto chvíli jsou jedinými rozdíly
mezi lidmi zde v publiku
ta konkrétní „pokud“, na která se soustředíte.
A jediný rozdíl mezi
vámi nyní a před deseti lety,
je to konkrétní „pokud“, na které jste se soustředili.
Vzpomeňte si na svůj život před deseti lety.
Minutku se nad tím zamyslete.
Před deseti lety, pokud si dobře vzpomínáte,
jste chtěli určité věci, je to tak?
Je dost velká šance, že mnohé z těch věcí,
které jste před 10 lety chtěli, nyní máte, je to tak?
Kam vás to posunulo?
Jste přesně na tom samém místě, že?
Neuvědomujeme si, že samotný model je chybný.
Model pokud-pak ‒ „Pokud se stane tohle, pak budu šťastný“ ‒
ten model je chybný.
Místo abychom uznali, že samotný model je chybný,
trávíme obrovské množství času tím,
že měníme ta „pokud“.
„Ach jo, myslel jsem si, že pomůže, pokud se stanu ředitelem,
ale teď si uvědomuji, že nechci být ředitelem.
Chci být ředitelem a miliardářem, a pak budu šťastný.“
Máte své vlastní variace na toto téma.
Ale ten model je chybný;
ne to, co v rovnici dosadíte na stranu „pokud“.
Můžu vám to předvést.
Dokáže si někdo z vás vzpomenout na okamžik,
kdy jste se setkali s tak velkolepou krásou,
že se vaše mysl zcela odpoutala a ocitla se v místech božského klidu?
Možná to byla duha, horský hřeben,
údolí, moře.
A pokud si to vybavujete ‒ přihlaste se, jestli můžete.
Prakticky všichni, že?
Napadlo vás někdy, proč se to stalo?
Tím důvodem bylo, že jste nějak,
z nějakého důvodu
v tu chvíli
přijali svět takový, jaký byl.
Neřekli jste:
„To je nádherná duha, ale je trochu moc nalevo,
pokud bych ji mohl posunout 200 metrů doprava,
bylo by to tak mnohem hezčí.“
(smích)
Neřekli jste: „To je krásné údolí,
ale ten strom v popředí má moc křivých větví.
Pokud byste mi dali pilu a 20 minut,
bylo by to pak mnohem lepší.“
Ale ne, ta nevycentrovaná duha byla naprosto v pořádku.
Ten strom s křivými větvemi byl naprosto v pořádku.
A v momentě, kdy jste přijali svět takový, jaký byl,
vaše notoricky nespokojené já odpadlo
a to štěstí, které je vám přirozené, vyplulo na povrch a vy jste ho pocítili.
A já vím, že jste ho pocítili,
protože i teď, po mnoha letech,
si to stále pamatujete.
Problém je, že váš život v tuto chvíli,
se všemi problémy, které máte ‒
přesněji s problémy, které si myslíte, že máte ‒
je také tak dokonalý.
Ale vy to neakceptujete.
Ve skutečnosti trávíte všechen svůj čas tím,
že se ho usilovně snažíte změnit.
Neakceptujete ho.
A když ho neakceptujete, upadáte do modelu pokud-pak:
pokud se stane tohle, pak budu šťastný,
ale samotný ten model je chybný.
Dovolte, abych vám ukázal, jak se z toho dostat,
nebo alespoň jaké zahájit kroky, abyste se z toho dostali.
Rád bych se vámi o ten postup podělil.
Všichni žijeme proto, že chceme něčeho dosáhnout, že?
Znáte to, jsme tady a chceme něco mít.
Alex chce mít úspěšnou konferenci.
Mnozí z vás chtějí mít pro svou firmu, která je velmi úspěšná, skvělý program.
Chcete postupovat, mít víc peněz, tohle všechno, že?
Každá z těchto věcí je výsledkem; chcete, aby se něco stalo.
Rád bych, abyste přemýšleli nad následujícím:
činy máte pod kontrolou,
ne zcela, ale z velké části.
Výsledek je zcela mimo vaši kontrolu.
Ano?
Činy máte pod kontrolou.
Výsledek je zcela mimo vaši kontrolu.
Všiml si někdo z vás, že když máte cíl
a začnete se k němu propracovávat,
někdy svého cíle nedosáhnete
a někdy získáte přesný opak toho, co jste chtěli?
Stalo se to někomu z vás?
Třeba můj kamarád mi řekl:
„Ty jo, moc se nevěnuji svojí ženě, to se musí změnit.“
A když jsme příště jeli na služební cestu, koupil jí velmi drahé šaty.
Byl to jeho způsob, jak jí ukázat, že mu na ní záleží a že bude dobře.
A když ten dárek dával své ženě, její okamžitá reakce byla:
„Po 20 letech manželství neznáš moji velikost?“
(smích)
„A navíc nevíš, že takové věci nenosím?“
A pak následovala manželská roztržka.
Stalo se to někomu z vás?
Podnikli jste kroky k určitému cíli,
ale ten výsledek byl pravým opakem toho, co jste chtěli?
To se stává pořád.
Žijeme ve světě, kde vše, nač myslíme,
do čeho investujeme, je výsledek.
Definujeme svůj život následovně: jsem tady, chci jít tamhle,
tohle jsou kroky, které musím podniknout, abych se dostal odsud sem, kde chci být.
a pokud se to povede, život bude krásný.
A pokud ne, selhal jsem,
život není k ničemu, nestojí za nic.
Pravda nebo lež?
Tak žijeme.
Investujeme do výsledku
a jak jsem právě podotkl,
výsledek je často jiný, než bychom chtěli
a někdy diametrálně odlišný od toho, co bychom chtěli.
Pokud investujete do výsledku, máte garantovanou notnou dávku
frustrace, obav a dalších věcí, kvůli kterým život nestojí za nic.
Existuje alternativa.
A tou alternativou je, že neinvestujete do výsledku,
ale že investujete do procesu.
Nejlépe to vystihuje citát Johna Woodena.
Nevím, kolik vás zná Johna Woodena, on je velmi známý v USA
a určitě ho znají fanoušci basketbalu.
Je jediným člověkem, který se dostal do basketbalové síně slávy
jako hráč i jako trenér.
Svému prvnímu týmu ‒
dovedl tým UCLA k nebývalému počtu vítězství a finálových utkání NCAA ‒
stejně jako každému dalšímu týmu, nikdy nevykládal o výhrách.
Vždycky říkal: „Když je konec, podívej se do zrcadla a zeptej se,
jestli jsi udělal to nejlepší, čeho jsi byl schopen.
A pokud jsi udělal to nejlepší, čeho jsi byl schopen, na skóre nezáleží.
Ale mám tušení, že pokud jsi udělal to nejlepší, čeho jsi byl schopen,
bude se ti skóre zamlouvat.“
To je investování do procesu.
My děláme pravý opak.
Investujeme do výsledku.
Tohle chci ‒ tolik po tom toužím,
protože pokud to dostanu, budu šťastný.
Všemožně se snažíte dělat, co se dá,
ale pořád se soustředíte na: „Tohle je výsledek.“
Soustředit se na výsledek je v pořádku, dává vám to směr.
Ale investovat do výsledku znamená,
že na dosažení konkrétního výsledku
bude záviset vaše spokojenost.
A to je zaručený recept na to, že selžete.
Můžete ale udělat něco jiného, můžete investovat do procesu.
Tedy poté, co si stanovíte, teď jsem tady,
a chci se dostat sem ‒ a to je v pořádku ‒
soustředíte se na výsledek jen do té míry, že vám bude udávat směr.
A pak celé své já investujete do procesu.
Řeknete si, tohle jsou kroky, které chci podniknout,
a dáte do toho všechno.
Pokud uspějete, bude to úžasné.
Pokud neuspějete,
pořád to bude skvělé!
Protože nyní máte nový výchozí bod a z tohoto nového startovního bodu
si určíte jiný výsledek a pokračujete dál.
A pokud to uděláte, zjistíte, že každý den je parádní.
Dám vám příklad.
Pokud máte děti ‒ přihlaste se, jestli máte děti.
Viděli jste někdy, jak se dítě učí chodit?
Stane se to ‒ obvykle mezi 11. a 13. měsícem ‒
že se dítě zvedne a vidí, že všichni chodí.
Chce taky chodit, zvedne se, upadne, začne plakat
a přiběhne máma, která ho utěší, pofouká bolístku.
Dítě to zkusí znovu, znovu upadne, máma zase přiběhne.
Po nějakém čase se máma unaví a už nepřiběhne
a dítě přestane plakat.
Pak vstane, udělá krok a neupadne.
Pak udělá další krok
a na tváři se mu objeví krásný úsměv.
A velmi brzy, zpravidla do 24 hodin, už chodí všude kolem
a narušuje pořádek ve vašem obýváku.
A vy víte, že jste se dostali do nové fáze rodičovství, že?
Teď si představte, co by se stalo,
kdyby pokaždé, když dítě upadne,
řeklo: „Panebože, zase jsem selhalo.
Nikdy se nenaučím chodit.“
A museli byste mu sehnat terapeuta,
aby mu pomohl s pocity méněcennosti,
neschopnosti dosáhnout cíle a opakovaného selhání.
Jak dlouho si myslíte, že by mu trvalo naučit se chodit,
kdybyste po každých třech pádech museli shánět terapeuta,
aby ho motivoval?
Zní to legračně, že ano?
Ale přesně tohle děláme.
Dítě se soustředí na proces.
Investuje do procesu,
ne do výsledku.
My děláme přesný opak.
Jak rosteme, ztrácíme schopnost investovat do procesu,
začínáme investovat do výsledku.
Z definice výsledku plyne, že ho nemůžeme ovládat,
a pokud na něj vynaložíme veškerou naši duševní energii,
úplně se vyčerpáme.
Na druhou stranu, pokud bychom řekli:
„Tady je výsledek, já budu investovat do procesu
a dám tomu všechno, co mám“,
byl by každý den parádní
a byli byste na cestě k dosažení vize, kterou jsem vám v úvodu vykreslil.
Stále dostávám tuto otázku: „Profesore Rao, co mám dělat,
když nejsem pro nic zapálený?“
Řeknu: „A co by tě nadchlo?“
A oni vždy přijdou se seznamem věcí.
Taková a taková práce, takový plat,
takový šéf, takoví kolegové,
takoví a takoví zákazníci, spousta cestování,
takhle velká kancelář, takhle tlustý koberec v ní,
s tolika a tolika okny ‒ spousty parametrů.
A já jim říkám to, co chci sdílet i s vámi,
protože všechny ty věci ‒ za prvé neexistují.
Ale za druhé, i kdyby existovaly a vás by to bavilo,
neuplynulo by ani 6 měsíců
a z vás by zase byl ten ubohý, utrápený člověk, jakým jste teď.
Protože vášeň je ve vás uvnitř.
Není v té práci.
A pokud nenajdete způsob, jak ji uvnitř sebe zažehnout,
přesně tam, kde jste,
nebudete ji hledat venku.
Pokud ale najdete způsob, jak ji zažehnout tam, kde jste,
zjistíte, že se vnější svět přeskupí,
aby se přizpůsobil tomu novému člověku, kterým se stanete.
Jakmile to uděláte, zjistíte, že zázraky se dějí pravidelně.
Objevují se lidé, které rádi potkáváte. Do života vám vstupují noví lidé.
Je to prostě hračka.
Protože v životě jen podnikáte výpravy.
Přišli jste na tuto konferenci; podnikli jste výpravu.
Postáváte u chlazených nápojů a řešíte, jak hrozné je vaše pracoviště;
podnikli jste výpravu.
Díváte se na Zoufalé manželky, podnikáte výpravu.
Vydáváte se na výpravu,
při které čtyřicátnice mají poměr s devatenáctiletými zahradníky,
zatímco manželé laškují s modelkami.
Vždyť jste jen na výpravě.
Není na tom nic špatného, jenom se sami sebe zeptejte:
„Je to výprava, kterou chci podniknout?
Zavede mě na místa, kde chci trávit čas?“
A pokud tohle začnete dělat, zjistíte, že se váš život mění.
Mění se lidé, které potkáváte, věci, o kterých mluvíte,
filmy, na které chodíte, knihy, které čtete ‒ všechno se mění.
A tohle všechno nastartujete tím,
že se budete soustředit na proces.
Investujte do procesu, ne do výsledku.
Děkuji.