(Musik)
God eftermiddag.
Som ni alla vet, står vi inför svåra ekonomiska tider.
Jag har ett anspråkslöst förslag
för att lätta på den ekonomiska bördan.
Jag fick den här idén när jag talade med
en fysiker jag känner på MIT.
Han försökte förklara något för mig:
ett vackert experiment där man använder laser för att kyla ner massa.
Han förvirrade mig redan från början,
eftersom ljus inte kyler ner saker.
Det gör det varmare. Det händer här och nu.
Anledningen till att du kan se mig här är att
rummet är fyllt med mer än 100 triljoner fotoner,
och de rör sig slumpmässigt genom luften, nära ljusets hastighet.
Alla har olika färger,
och svänger med olika frekvenser,
och de reflekteras mot varje yta, inklusive mig,
och några av dem flyger rakt in i dina ögon,
och det är därför det skapas en bild av mig i din hjärna.
En laser är annorlunda.
Den skickar också ut fotoner, men de är alla i fas,
och om du samlar dem i en stråle,
blir de ett otroligt användbart verktyg.
Precisionen hos en laser är så exakt
att man kan operera inne i ett öga,
man kan använda den för att lagra stora mängder data,
och använda den för detta vackra experiment
som min vän försökte förklara för mig.
Först fångar man atomer i en speciell flaska.
Elektromagnetiska fält används för att isolera atomerna
från störningar i omgivningen.
Atomerna själva är ganska våldsamma,
men om man skickar in laserljus med precis rätt frekvens,
kommer en atom att absorbera de här fotonerna under kort tid
och minska sin hastighet.
Gradvis blir atomen kallare
tills den närmar sig absoluta nollpunkten.
Om man använder rätt sorts atomer och kyler dem tillräckligt
så händer något mycket underligt.
Materialet är inte längre fast, flytande eller gasformigt.
Det kommer in i ett nytt materietillstånd som kallas supravätska.
Atomerna förlorar sin individuella identitet,
och följer istället kvantvärldens regler,
det är det som ger supravätskor såna spöklika egenskaper.
Till exempel, om man lyser genom en supravätska,
så kan det bromsa fotoner
ner till 60 kilometer i timmen.
En annan kuslig egenskap är att den rinner
helt utan viskositet eller friktion,
så om du skulle ta locket av flaskan,
så stannar den inte kvar inuti.
En tunn film kryper upp längs insidan,
flödar över kanten och ut på utsidan.
Självklart, i samma ögonblick som den kommer ut,
och temperaturen ökar med bara en bråkdel av en grad,
så återgår den till sitt naturliga tillstånd.
Supravätskor är något av det ömtåligaste vi någonsin har upptäckt.
Detta är det stora nöjet med vetenskap:
att det som verkar sant kan motbevisas genom experiment.
Men experimentet är inte slutet på historien,
eftersom man måste dela med sig av kunskapen till andra människor.
Jag har en doktorsexamen i molekylär biologi.
Jag förstår knappt vad de flesta forskare talar om.
Så medan min vän försökte förklara experimentet,
verkade det som om att ju mer han sa,
desto mindre förstod jag.
För när man försöker få någon att förstå principerna
av en komplicerad tanke, att verkligen förstå det viktigaste,
gäller att ju färre ord du använder, desto bättre.
I själva verket kan det vara bäst att inte använda några ord alls.
Jag minns att jag tänkte, han kunde ha förklarat
hela experimentet med en dans.
Som vanligt finns det aldrig några dansare till hands när du behöver dem.
Tanken är inte så galen som den låter.
Jag startade en tävling för fyra år sedan: "Dansa din doktorsexamen".
I stället för att förklara forskningen med ord,
skulle forskarna förklara det med dans.
Överraskande nog verkar det fungera.
Dans kan verkligen göra vetenskap mer lättförståelig.
Men tro inte blint på mig.
Gå ut på nätet och sök efter "Dance Your Ph.D."
Där väntar hundratals dansande forskare på dig.
Det som överraskade mig mest, medan jag höll på med tävlingen
är att vissa vetenskapsmän arbetar aktivt med dansare i forskningen.
T ex vid University of Minnesota,
Finns det en ingenjör i biomedicin som heter David Odde.
Han tar hjälp av dansare för att studera hur celler rör sig.
Celler flyttar sig genom att ändra form.
När en kemisk signal rör sig på ena sidan,
får det cellen att växa till på den sidan.
Eftersom cellen ständigt rör vid och tar tag i sin omgivning
gör detta att cellerna masar sig i rätt riktningar.
Men det som ser så långsamt och graciöst ut från utsidan
liknar mera kaos inuti,
eftersom celler styr sin form med hjälp av styva proteinfibrer,
och dessa fibrer faller ständigt sönder.
Men lika snabbt som de exploderar,
fäster fler proteiner i ändarna och gör dem längre,
så de förändras hela tiden
för att förbli likadana.
David bygger matematiska modeller av detta, och sedan testar han dem i labbet,
men innan han gör det, tar han hjälp av dansare
för att räkna ut vilka typer av modeller man ska bygga över huvud taget.
Det är en form av effektiv brainstorming.
När jag besökte David för att lära mig om hans forskning,
använde han dansare för att förklara för mig
i stället för den vanliga metoden: PowerPoint.
Detta leder mig till mitt ödmjuka förslag.
Jag anser att dåliga PowerPoint-presentationer
är ett allvarligt hot mot den globala ekonomin.
(Skratt) (Applåder)
Nu beror det på hur du mäter det, naturligtvis,
men en uppskattning säger att vi förlorar 250 miljoner dollar per dag.
Om vi antar att vi har halvtimmeslånga presentationer
för i genomsnitt fyra personer
med löner på 35 000 dollar,
och antar att
ungefär en fjärdedel av presentationerna är ett fullständigt slöseri med tid,
och eftersom det tydligen skapas ungefär
30 miljoner PowerPoint-presentationer varje dag,
skulle det leda till ett årligt slöseri
på 100 miljarder dollar.
Nu räknar vi bara med förlorad tid
när vi sitter av presentationerna.
Men det finns andra kostnader. PowerPoint är ett verktyg,
och likt alla verktyg, kan det och kommer det att missbrukas.
För att låna ett begrepp från CIA i mitt land,
så hjälper det till att mjuka upp publiken.
Det distraherar dem med vackra bilder och irrelevanta data.
Det låter dig skapa en illusion av kompetens,
en illusion av enkelhet,
och det mest destruktiva, en illusion av förståelse.
Så nu har mitt land 15 biljoner dollar i skulder.
Landets ledare arbetar outtröttligt för att försöka hitta sätt att spara pengar.
En idé är att drastiskt minska offentligt stöd till konstnärlig verksamhet.
Till exempel har "National Endowment for the Arts"
en budget på 150 miljoner dollar,
och att skära ned på det programmet skulle omedelbart minska statsskulden
med ungefär en tusendels procent.
Man kan verkligen inte säga emot sådana tal.
Ändå, när vi tar bort all offentlig finansiering av konst,
så kommer det att medföra vissa nackdelar.
Gatuartisterna kommer att fylla på gruppen av arbetslösa.
Många kommer att hamna i drogmissbruk och prostitution,
och det kommer oundvikligen att sänka värdet på fastigheterna där de bor.
Allt det här kan radera ut de besparingar vi hoppades att kunna göra.
Jag vill därför nu ödmjukt föreslå mina egna ideer,
som jag hoppas inte leder till den minsta invändning.
När vi väl tagit bort all offentlig finansiering av konstnärer,
låt oss sätta dem i arbete
genom att använda dem istället för PowerPoint.
Som ett pilotförsök, föreslår jag att vi börjar med amerikanska dansare.
De är ju en av de mest ömtåliga grupperna,
mycket skadebenägna och läker mycket långsamt
på grund av vårt hälso-och sjukvårdssystem.
I stället för att dansa våra doktorsexamina,
skulle vi använda dans för att förklara alla våra komplexa problem.
Tänk dig våra politiker använda dans
för att förklara varför vi måste invadera ett annat land
eller rädda en investmentbank.
Det hjälper säkert.
Naturligtvis kan det en dag, i en fjärran framtid,
uppfinnas en teknik för övertalning
som är ännu mer kraftfull än PowerPoint,
som gör dansare onödiga som retoriska verktyg.
Men jag tror att den dagen,
kommer vi att ha passerat det nuvarande finansiella eländet.
Kanske kommer vi då att kunna unna oss lyxen
att bara sitta i en publik
utan annat syfte
än att bevittna den mänskliga kroppen i rörelse.
(Musik)
(Applåder)