(Muzika)
Dobar dan.
Kao što znate, pred nama su teška vremena, u ekonomskom smislu.
Imam za vas jedan skroman predlog
kako biste olakšali sebi taj finansijski teret.
Došao sam na tu ideju prilikom razgovora
s jednim prijateljem, fizičarom sa Tehnološkog instituta Masačusets.
Pokušavao je, ne baš uspešno, da mi objasni
jedan divan eksperiment u kome se služi laserima kako bi ohladio materiju.
Od samog početka sam bio zbunjen,
jer svetlost ne hladi.
Ona zagreva. To se dešava i u ovom trenuntku.
Vi me vidite kako stojim ovde
jer se oko nas nalazi preko 100 kvintiliona fotona,
koji se nasumice kreću kroz prostor, brzinom približnom brzini svetlosti.
Različitih su boja,
kreću se poput talasa sa različitim frekvencijama
i odbijaju se o svaku površinu, uključujući i mene.
Neki od njih vam idu pravo u oči
i zato vaš mozak stvara sliku mene kako stojim ovde.
Međutim, laser se ponaša drugačije.
Takođe se služi fotonima, ali oni su sinhronizovani
i ako ih usmerite u obliku zraka,
dobijete jednu izuzetno korisnu alatku.
Laser je toliko precizan
da njime možete izvršiti operaciju unutar oka,
možete ga koristiti za čuvanje ogromnih količina podataka,
a možete ga koristiti i za ovaj divni eksperiment
koji je moj prijatelj pokušavao da mi objasni.
Najpre zarobite atome u jednoj posebnoj boci,
koja koristi elekromagnetna polja da izoluje atome
od smetnji iz okruženja.
Atomi su sami po sebi prilično divlji,
ali ako u atom uperite laser koji je precizno naštimovan na odgovarajuću fekvenciju,
on će na trenutak apsorbovati fotone iz lasera
i usporiće se.
Malo po malo, atom će se hladiti,
dok se konačno ne približi apsolutnoj nuli.
Ako koristite pravu vrstu atoma i uspete da ih dovoljno ohladite,
nešto krajnje neobično će se dogoditi.
Oni neće više biti u čvrstom stanju, niti tečnom ili gasovitom.
Dostići će novo stanje materije, zvano superfluid.
Atomi će izgubiti svoj lični identitet
i zavladaće pravila kvantnog sveta.
Zbog toga superfluidi imaju tako sablasna svojstva.
Na primer, ako propustite svetlost kroz superfluid,
ona može usporiti fotone
do brzine od 60 kilometara na čas.
Još jedno neobično svojstvo superfluida je to što teče
bez imalo viskoziteta ili trenja,
tako da ako otvorite bocu,
sluperfluid neće ostati unutra.
Tanak sloj superfluida će uspuzati uz unutrašnji zid boce,
preliti se preko grlića i izaći napolje.
Naravno, čim dospe u spoljašnju sredinu
i njegova temperatura poraste makar i za delić stepena,
istog trenutka će se vratiti u svoje prirodno stanje.
Superfluidi su među najosetljivijim stvarima koje je čovek otrkio.
Upravo u tome leži veliko zadovoljstvo koje nauka pruža:
u porazu naše intuicije kroz vršenje eksperimenata.
Ali ovaj eksperiment nije kraj priče,
jer sada stečeno znanje morate preneti drugima.
Ja sam doktor molekularne biologije,
i i dalje mi nije baš jasno o čemu većina naučnika govori.
Tako, dok je moj prijatelj pokušavao da mi objasni eksperiment,
činilo mi se da što je više pričao,
sve sam ga manje razumeo.
Jer, ako hoćete da u opštim crtama objasnite
složenu ideju, tako da zaista pogodite suštinu,
što manje reči koristite, to bolje.
Zapravo, možda bi bilo idealno da se uopšte ne služite rečima.
Sećam se kako sam pomislio da je moj prijatelj
mogao objasniti čitav eksperiment putem plesa.
Naravno, plesači vam nikada nisu pri ruci kada su vam potrebni.
Međutim, ideja nije tako suluda kao što se čini.
Pre četiri godine otvorio sam takmičenje pod nazivom "Odigraj svoj doktorski rad".
Umesto da predstave svoj istraživački rad rečima,
naučnici moraju da ga objasne kroz ples.
Začuđujuće, ali izgleda da funkcioniše.
Ples zaista može učiniti nauku razumljivijom.
Ali nemojte mi isključivo verovati na reč.
Idite na internet i potražite "Dance Your Ph.D.".
Čeka vas na stotine razigranih naučnika.
Ono što me je najviše iznenadilo
je to da sada neki naučnici sarađuju direktno sa plesačima za potrebe svog istraživačkog rada.
Na primer, na Univerzitetu u Minesoti
radi inženjer biomedicine Dejvid Od,
koji sarađuje sa plesačima kako bi izučavao kako se ćelije kreću.
One to čine menjajući svoj oblik.
Kada je hemijski signal dotakne s jedne strane,
ćelija se proširi u tom pravcu
jer je u stalnom kontaktu sa sredinom u kojoj se nalazi.
To, dakle, omogućava ćeliji da klizi u odgovarajućem pravcu.
Ali ono što se spolja čini tako sporim i gracioznim,
iznutra je više nalik na haos.
Ćelije kontrolišu svoj oblik uz pomoć skeleta sačinjenog od čvrstih proteinskih vlakana
koja se neprekidno kidaju.
Ali čim se ova vlakna pokidaju,
novi proteini se nakače i produžavaju ih.
Ćelija se, dakle, neprekidno menja,
a da pritom ostaje sasvim ista.
Dejvid pravi matematičke modele ovih vlakana i testira ih u svojoj laboratoriji,
ali pre toga, radi sa plesačima
kako bi se odlučio kakav model uopšte da sačini.
To je u stvari jedan način grupnog pretresanja ideja, veoma efikasan.
Kada sam otišao u posetu Dejvidu da mi ispriča o svom istraživačkom radu,
umesto uobičajene metode, PowerPointa,
poslužio se plesačima.
I sada dolazimo do mog skromnog predloga.
Smatram da loše prezentacije u PowerPointu
predstavljaju ozbiljnu pretnju svetskoj privredi.
(Smeh) (Aplauz)
Naravno, zavisi od toga kako računate,
ali po jednoj proceni, 250 miliona dolara dnevno se baca na ove prezentacije.
To je ako računamo polučasovne prezentacije
namenjene publici od četiri osobe u proseku,
koje zarađuju 35.000 dolara,
i ako pretpostavimo da je otprilike četvrtina tih prezentacija
potpuno gubljenje vremena.
Budući da svakog dana
nikne oko 30 miliona novih PowerPoint prezentacija,
gubitak na godišnjem nivou bi zapravo bio
blizu 100 milijardi dolara.
Naravno, to se odnosi samo na vreme izgubljeno
dok sedimo i slušamo prezentacije.
Tu su i drugi troškovi, jer PowerPoint je alatka,
i kao i svaka druga, često je zloupotrebljena.
Ona vam pomaže
da zadobijete publiku.
Odvraća joj pažnju lepim slikama i nebitnim podacima.
Omogućava vam da stvorite lažnu sliku osobe koja poznaje svoj posao,
iluziju jednostavnosti,
i što je najgore, iluziju da razumete to o čemu pričate.
I zato Amerika sada ima dug od 15 biliona dolara.
Čelnici naših država neumorno pokušavaju da uštede novac.
Jedan od predloga je da se drastično smanji državna novčana podrška umetnosti.
Na primer, kada bismo skresali budžet od 150 miliona dolara
američkog Nacionalnog fonda za umetnost,
javni dug bi automatski bio smanjen
za stoti deo procenta.
To je zaista ubedljiva brojka.
Međutim, ukidanje javnih sredstava za umetnost
imalo bi i negativnih posledica.
Nezaposleni umetnici bi preplavili biro rada.
Mnogi od njih bi se odali drogi i prostituciji,
što bi smanjilo vrednost nekretnina u urbanim sredinama.
Tako nikada ne bismo ostvarili uštedu koja i jeste cilj svega toga.
Ja ću, stoga, sada izneti svoj skroman predlog,
s kojim ćete se svi, nadam se, složiti.
Nakon što ukinemo javna sredstva umetnicima,
hajde da ih ponovo zaposlimo
tako što ćemo se poslužiti njima umesto PowerPointom.
Za početak, predlažem da najpre probamo sa američkim plesačima.
Na kraju krajeva, zahvaljujući našem zdravstvenom sistemu
oni i jesu najugroženja vrsta.
Skloni su povredama i dugo se oporavljaju.
Osim što ćemo otplesati naš doktorski rad,
trebalo bi da se služimo plesom da razjasnimo sve složene probleme.
Zamislite naše političare kako plesom
objašnjavaju zašto je neophodno izvršiti napad na neku drugu državu
ili pružiti novčanu pomoć investicionoj banci.
Sigurno bi pomoglo.
Naravno, jednog dana, u dalekoj budućnosti,
izumećemo neko novo sredstvo ubeđivanja,
moćnije čak i od PowerPointa,
čime će plesači kao retoričko sredstvo postati nepotrebni.
Ipak, verujem da ćemo do tada
prevazići trenuntnu finansijsku katastrofu.
Možda ćemo do tada biti u prilici da sebi dozvolimo luksuz
da sedimo u publici
sa jedinim ciljem
da posmatramo ljudsko telo u pokretu.
(Muzika)
(Aplauz)