Ma az együttműködő fogyasztás
növekedéséről fogok beszélni.
El fogom magyarázni miről van szó
és megpróbálom meggyőzni önöket -- csupán 15 percben --
hogy ez nem egy esetlen ötlet,
vagy rövid távú trend,
hanem egy hatalmas kulturális és gazdasági erő,
ami újra feltalálja nemcsak azt amit fogyasztunk,
hanem azt is ahogyan fogyasztunk.
Egy megtévesztően egyszerű példával kezdem.
Tegyék fel a kezüket -- hányuknak
vannak könyvei, CD-i, DVD-i vagy videói
szerte a házban,
amiket valószínűleg nem fognak többé használni,
de nem tudják rávenni magukat, hogy eldobják?
Nem látom az összes kezet,
de úgy tűnik mindannyiuknak.
Otthon a polcunkun
megvan a "24" sorozat DVD-n,
pontosabban a hatodik évad.
Azt hiszem olyan 3 éve kaptuk karácsonyi ajandékként.
A férjem, Chris, és én
szeretjük ezt a műsort,
de lássuk be, ha már megnézted egyszer vagy kétszer,
nem igazán akarod ismét megnézni,
mert már tudod, hogy Jack Bauer hogyan győzi le a terroristákat.
Szóval ott kuksol a polcunkon,
számunkra idejétmúlt,
de másvalaki számára azonnali, rejtett értéke van.
Mielőtt folytatnánk, be kell vallanom valamit.
New Yorkban éltem 10 évig
és nagy rajongója vagyok a "Szex és New York" sorozatnak.
Szeretném mégegyszer megnézni az első filmet,
mint egyfajta bemelegítés a jövő héten nyitó folytatáshoz.
Mennyire könnyen tudnám elcserélni
a mi nem kívánt "24" példányunkat
a "Szex és New York" egy példányáért?
Talán észrevették, hogy
van egy feltörekvő szektor, a cserekereskedelem.
Nos a legegyszerűbb analógiája a cserekereskedelemnek
egy online társkereső
az összes nem kívánt média eszköznek.
Az internetet használva
létrehoz egy határtalan piacteret,
hogy A személy dolgait
C személy kívánságaival párosítsa,
bármi is legyen az.
A múlt héten rámentem egy ilyen honlapra,
találóan Swaptree (Cserefa) a neve.
Több mint 59.300 cikk volt rajta,
amit azonnal elcserélhettem volna
a "24" példányomra.
És lám, Reseda városban,
Kaliforniában volt Rondoron, aki
el akarta cserélni a saját
"akár új" "Szex és New York" példányát
az én "24" példányomra.
Más szóval, ami itt törénik az az,
hogy a Swaptree megoldja
az én szállító cégem problémáját,
amit a közgazdászok "a kívánságok egybeesésének" hívnak,
körülbelül 60 másodperc alatt.
Ami még inkább csodálatos, hogy helyben kinyomtat egy címkét,
mert ismeri az árucikk súlyát.
Több rétege van a technikai csodának
az ilyen honlapok mögött,
de nem ez az én érdekeltségem
és a cserekereskedelem sem az önmagában.
Az én szenvedélyem és aminek a kutatására
szenteltem az utóbbi pár évemet,
az az ezekben a rendszerekben rejlő
közreműködő viselkedésmódok és bizalom szerkezetek.
Ha belegondolnak, őrült ötletnek tűnt volna,
akár pár évvel ezelőtt is, hogy elcserélném
cuccaimat egy vadidegennel,
akinek nem tudom a nevét
és mindezt pénz átadása nélkül.
Mégis a Swaptree-n a cserék 99 százaléka
sikeresen megy végbe,
és az egy százalék ami negatív szavazatot kap,
viszonylag csekély okokból történik,
például ha a cikk nem érkezik meg időben.
Szóval mi történik?
Egy nagyon erőteljes folyamat
játszódik le, melynek óriási kereskedelmi és kulturális
következményei vannak.
Mégpedig az, hogy a technológia
lehetővé teszi a bizalmat
ismeretlenek között.
Mi most egy globális faluban élünk,
ahol utánozhatjuk a kapcsolatokat,
amelyek régen szemtől szemben történtek,
de egy olyan szinten és olyan módon,
ahogy eddig ez soha nem volt lehetséges.
Tehát ami valóban történik az az,
hogy a közösségi hálózatok és valós idejű
technológiák visszavisznek az időben.
Cserélünk, kereskedünk,
megosztunk,
de újra feltaláljuk ezeket
dinamikus és vonzó formában.
Amit én lenyűgözőnek találok az az,
hogy az egész világunkat beállítottuk a megosztásra,
legyen az a szomszédság, az iskolánk,
az irodánk, vagy a Facebook hálózatunk,
és ez egy "ami az enyém, a tiéd is"
típusú gazdaságot teremt.
A nagy eBay-től,
a cserekereskedelmi piacok ősatyjától
a közös kocsihasználatnak szentelt cégekig,
mint a GoGet, hol egy havi díjért óránként lehet bérelni autókat,
társasági kölcsönző oldalakig, mint a Zopa,
amely összekapcsol bárkit a nézők közül
akinek van 100 dollárja kölcsönbe
valakivel bárhol a világon, aki kölcsönt szeretne felvenni,
újra megosztunk és együttműködünk
olyan módon, amely szerintem
inkább menő, mint hippi.
Én ezt feltörő együttműködő fogyasztásnak nevezem.
Mielőtt elkezdeném a különböző együttműködő
fogyasztási rendszerek leírását,
szeretnék válaszolni arra a kérdésre,
amit minden szerzőtől megkérdeznek, jogosan,
mégpedig: honnan jött ez az ötlet?
Szeretném azt mondani, hogy felkeltem egy reggel
és azt mondtam "Az együttműködő fogyasztásról fogok írni",
de valójában ez látszólag
független ötletek egy bonyolult rendszere volt.
A következő percben
tüzijátékként fogják látni
az ötleteket, amelyek felötlöttek elmémben.
Az első dolog, amit észrevettem:
milyen sok nagy fogalom jelent meg --
a tömegek bölcsességétől az okos tömegekig --
és mennyire nevetségesen könnyű
csoportokat alakítani egy célért.
És ezzel a tömegmániával kapcsolatosan
az egész világon voltak példák --
egy elnök megválasztásától
a hírhedt Wikipedia-ig, és mindenről e kettő között --
arról, hogy mit lehet elérni több emberrel.
Tudják, hogy ha valaki megtanul egy új szót,
hirtelen mindenütt azt a szót látja?
Épp ez történt velem,
mikor észrevettem,
hogy passzív fogyasztókból
alkotókká, majd nagyon rátermett
közreműködőkké válunk.
Ami történik az az,
hogy az Internet eltávolítja a közvetítőt,
és bárki, egy póló tervezőtől
egy kötögetőig,
közvetlen eladással keresheti kenyerét.
És e közvetlen forradalom
mindenütt jelenlévő ereje azt jelenti,
hogy rendkívüli mennyiségben történik a megosztás.
Úgy értem, csodálatos belegondolni,
hogy e beszéd minden percében
25 óra videó
fog letöltődni a Youtube-on.
Az érdekes szerintem ezekben a példákban az,
hogy ezek a dolgok valójában kielégítik
főemlős ösztöneinket.
Úgy értem majmok vagyunk és arra születtünk
és fejlődtünk, hogy megosszunk és közreműködjünk.
És ezt tettük évezredeken keresztül,
legyen az amikor csapatokban vadásztunk,
vagy szövetkezetekben gazdálkodtunk,
mielőtt kialakult ez a nagy túlfogyasztásnak nevezett rendszer
és felépítettük falainkat
és létrehoztuk saját kis hűbérbirtokainkat.
De a dolgok változnak,
és ennek egyik oka
a digitális bennszülöttek, az Y generáció.
Ők úgy nőnek fel, hogy megosztanak --
fájlokat, számítógépes játékokat, ismereteket.
Ez teljesen természetes számukra.
Tehát mi, a 80-as és 90-es évek gyermekei -- én még pont beleférek --
olyanok vagyunk, mint a sorkatonák, megváltoztatjuk
kultúránkat az énközpontúságból a "mi"-központúságra.
A gyors változásnak az oka
a mobil közreműködés.
Most egy olyan korszakot élünk,
melyben bármikor, valós időben megtalálhatunk bárkit
egy kis készülékkel a kezünkben.
Mindez forgott a fejemben
2008 vége felé, amikor,
persze, megtörtént a nagy pénzügyi összeomlás.
Thomas Friedman az egyik kedvenc New York Times-os cikkíróm,
és ő meghatóan megjegyezte,
hogy 2008 volt az, amikor nekimentünk egy falnak,
amikor Földanya és a piac
azt mondta: "Elég".
Ésszerűen tudjuk, hogy egy a
túlfogyasztásra épült gazdaság
egy piramisjáték. Egy kártyavár.
Mégis, nehéz nekünk egyenként tudni mit tegyünk.
Szóval mindez elég sok csicsergés, igaz?
Hát elég sok zaj és összetettség volt a fejemben,
míg valóban rájöttem, hogy négy fő okból
történt ez.
Első sorban egy felújult hit a közösség fontosságában
és egy újraértelmezése a barát és szomszéd jelentésének.
Egyenrangú szociális hálózatok és valós idejű
technológiák özöne
lényegesen megváltoztatják viselkedésmódunkat.
A harmadik, sürgős megoldatlan környezetvédelmi gondok.
És négy, egy globális recesszió,
mely alapvetően sokkolta
a fogyasztói viselkedésmódot.
Ez a négy ok
összeforr
és egy nagy változást hoz létre --
a 20. századtól elfordulva,
melyre a túlfogyasztás jellemző,
a 21. század felé,
melyre a közreműködő fogyasztás jellemző.
Úgy gondolom, hogy egy innflexiós pontban vagyunk,
amikor a megosztó viselkedésmód --
mely az olyan oldalakon, mint a Flickr és a Twitter
teljesen természetessé válik --
mindennapi életünk offline részeiben is helyet kap.
Az ingázástól a divattervezésig, el egészen
az élelem megtermeléséig,
ismét fogyasztunk és közreműködünk.
Tehát társszerzőm, Roo Rogers és jómagam
gyakorlatilag több ezer példát gyűjtöttünk
a közreműködő fogyasztásról az egész világon.
És bár méretükben, érettségükben
és céljaikban roppant különbözőek,
mikor belemélyedtünk rájöttünk,
hogy valójában három világos rendszerbe sorolhatók.
Az első az újraelosztás piaca.
Az újraelosztás piaca, épp mint a Swaptree,
az, amikor egy használt cikket áthelyezel
onnan, ahol nincs rá szükség egy olyan
helyre vagy személyhez, ahol hasznát veszik.
Egyre inkább egy helyre sorolják a
csökkent, újrahasznál, újrahasznosít, megjavít
tevékenységekkel: újraeloszt --
mert meghosszabbítják egy termék életciklusát
és így csökkentik a hulladéktermelést.
A második a közreműködő életmód.
Ez oly erőforrások megosztása
mint pénz, képességek és idő.
Fogadok, pár év múlva
oly kifejezések, mint "együtt dolgozás",
"couchsurfing" [kanapé-szörf] és "idő bankok"
a mindennapi nyelv részei lesznek.
Az egyik kedvenc példám a közreműködő életmódra
a Landshare vagy terület megosztás.
Ez egy rendszer az Egyesült Királyságban,
mely összehozza Jones urat,
akinek van egy kis fölösleges része a hátsó kertjében
és Smithnét, aki egy leendő termelő.
Együtt megtermelik a saját élelmüket.
Ez az ötlet olyan egyszerű és nagyszerű,
hogy eltűnődsz, vajon miért nem használtuk előbb?
A harmadik rendszer
a termék-szolgáltatás rendszer.
Ebben az esetben a termék hasznáért fizetsz --
amit tesz érted --
anélkül, hogy a termék teljesen tulajdonod lenne.
Ez az ötlet különösen hasznos
az olyan dolgokkal, melyeket
rövid ideig használunk.
És ez bármi lehet kisbaba termékektől
divatcikkekkig és --
hányuknak van
villanyfúrógépe? Jó.
Azt a villanyfúrót körülbelül 12-13 percig fogják használni
teljes életciklusa alatt.
(Nevetés)
Kicsit nevetséges, igaz?
Mert amire szükséged van, az egy lyuk, nem egy gép.
(Nevetés)
(Taps)
Tehát miért ne bérelnél egy villanyfúrót,
vagy, még jobb, adnád bérbe saját villanyfúród
másoknak és keresnél egy kis pénzt?
Ez a három rendszer hozzájárul ahhoz,
hogy az emberek megosszanak erőforrásokat
anélkül, hogy feladják életmódjukat
vagy szeretett személyes szabadságukat.
Nem arra kérem az embereket,
hogy szépen megosszák játékaikat a homokozóban.
Szeretnék adni egy példát arra,
hogy milyen hatásos lehet a közreműködő
fogyasztás a viselkedés megváltoztatásában.
Egy átlagos autó működtetése
évente 8.000 dollárba kerül.
De az az autó mozdulatlanul áll
naponta 23 órát.
S amikor belegondolsz, kicsit
kevésbé éri meg, hogy tulajdonunk
legyen egy autó.
És ez az, ahol jönnek az autó-megosztó cégek,
mint a Zipcar és a GoGet.
2009-ben a Zipcar
meggyőzött 250 résztvevőt
13 városban --
és mind autó-függők és
autó-megosztó újoncok --,
hogy egy hónapig letegyék a kocsikulcsot.
Vezetés helyett a résztvevők gyalogoltak,
bicikliztek, vonattal vagy más
tömegközlekedési eszközzel utaztak.
Csak akkor használhatták Zipcar tagságukat,
ha feltétlenül szükséges volt.
A kihívás eredménye egy hónap után
meglepő volt.
Csodálatos, hogy 187 kilogrammot leadtak
csak a plusz mozgással.
De a kedvenc értékem az,
hogy 100
a 250 résztvevő közül
nem akarta visszavenni a kulcsát.
Másszóval az autó-függők
elvesztették a birtoklás szükségét.
A termék-szolgáltatás rendszerek évek óta léteznek.
Gondoljanak a mosodákra és könyvtárakra.
De azt hiszem egy új korszakba lépnek,
mert a technológia súrlódásmentessé
és élvezhetővé teszi a megosztást.
Van egy jó idézet a New York Times-ból, mely szerint
"A megosztás viszonya a tulajdonhoz olyan,
mint az iPodé a kazettához,
mint a napenergiáé a szénbányához."
És azt is hiszem, hogy a mi generációnkban
a kapcsolatunk ahhoz, hogy kielégítsük azt, ami kell
sokkal kevésbé kézzelfogható,
mint bármely előbbi generációnál.
Nekem nem kell a DVD, csak a film ami rajta van.
Nem kell egy esetlen üzenetrögzítő gép,
csak az üzenet, amit megment.
Nem kell egy CD, csak a zene, ami rajta van.
Másszóval, nekem nem kell cucc.
Az kell, hogy kielégítsem igényeim.
Ez egy nagy változást hoz elő,
mivel a használat legyőzi a birtoklást --
amint Kevin Kelly, a Wired folyóirat szerkesztője mondta:
"mikor a hozzáférés jobb, mint a birtoklás".
Amint javaink
köddé válnak a felhőben,
elmosódik a határ
a között, ami az enyém, a tiéd
és a miénk.
Szeretnék adni egy példát, amely
megmutatja, milyen hamar történik ez a fejlődés.
Ez az ábra egy nyolc éves időtartamot ábrázol.
A hagyományos autó vásárlástól eljutottunk
autó megosztó cégekig, mint a Zipcar és a GoGet,
utazás megosztó oldalakig,
a legújabbig, amely az egymástól való autóbérlés,
ahol rendesen pénzt kereshetsz úgy, hogy
bérbe adod az autót, mely naponta 23 órát nincs használva
a szomszédodnak.
Mindezek a rendszerek
egy bizonyos szintű bizalmat követelnek
és ahhoz, hogy ez működjön,
lényeges a hírnév.
A régi fogyasztói rendszerben
a hírnevünk nem nagyon számított,
mert sokkal fontosabb volt a hitelünk története,
mint bármely értékelés egy társtól.
De most a weben nyomot hagyunk.
Minden spammelő, akit feljelentünk,
minden ötlet vagy megjegyzés, amit megosztunk
valójában jelzi, hogy milyen jól közreműködünk
és hogy megbízhatóak vagyunk-e.
Menjünk vissza az első példámhoz.
A Swaptree.
Láthatom, hogy Rondoron
553 cserét vitt végbe
100 százalékos sikerrel.
Másszóval megbízhatok benne.
Jegyezzék meg,
csak idő kérdése és képesek leszünk arra,
hogy egy Google-szerű keresést vigyünk végbe
és egy összesített képet lássunk
hínevünkről.
És a hírnevünk fogja meghatározni,
hogy részt vehetünk-e a közreműködő fogyasztásban.
Ez úgymond egy új társadalmi pénznem,
mely olyan hatásossá válhat, mint a hitelminősítőnk.
Lezárásként, úgy hiszem
valójában egy olyan időszakban vagyunk,
amikor felébredünk
ebből az óriási másnaposságból,
mely csak üresség és pazarlás
és egy ugrást teszünk,
hogy egy fenntarthatóbb rendszert alkossunk,
mely szolgálja született szükségünket
a közösségre és a külön egyéniségre.
Azt hiszem, úgymond
forradalomnak fogják nevezni --
amikor a társadalom, nagy kihívásokkal szemben
egy lényeges változást hozott
az egyedi vásárlástól és költéstől
a közjó újra feltalálása felé.
Az én célom, hogy menővé tegyem a megosztást.
Az én célom, hogy trendi legyen a megosztás.
Mert igazán hiszem azt, hogy
megzavarhatja a lejárt üzleti szokásokat,
segíthet átugorni a pazarló
formáit a túlfogyasztásnak
és megtaníthat, hogy ami elég az tényleg elég.
Nagyon szépen köszönöm.
(Taps)