Aceasta e o școală primară din Columbus, Ohio.
În această școală învăța un elev pe nume D.
Când a început școala, D. avea șase ani:
era tare drăguț,
cu un zâmbet ce lumina o clasă întreagă.
Însă după câteva luni de școală,
D. a devenit furios,
iar zâmbetul i-a dispărut.
D. a început să răstoarne mese,
să arunce cu bănci și scaune,
să țipe la profesori,
să se urce pe pervaz,
să alerge prin clasă,
și chiar să fugă de la școală.
Uneori, aceste accese de furie blocau întreaga școală,
până când D. reușea să se calmeze,
ceea ce putea dura mai mult de o oră.
Nimeni din școală nu știa cum să-l ajute pe D.
Știu asta, pentru că eu eram directoarea acelei școli.
Ceea ce am învățat rapid alături de colegii mei
e că aveam de-a face cu un caz extrem
pentru care nu fuseserăm pregătiți niciodată.
Când D. avea un acces de furie,
mă gândeam în sinea mea:
oare ce mi-a scăpat la cursul pentru directori de școală?
Ce ar trebui să fac cu un copil ca D.?
Cum aș putea să fac ca el să nu-i mai împiedice
să învețe pe toți ceilalți?
După ce am făcut tot ce am știut,
adică să discutăm cu D.,
să nu-l mai recompensăm,
să-i sunăm părinții,
singura opțiune care ne mai rămânea era să-l dăm afară,
însă știam că asta nu-l va ajuta.
D. nu e singurul copil în această situație.
În toată lumea există elevi care se zbat în sistemul de învățământ.
Deși n-am găsit o soluție miraculoasă,
am descoperit totuși o idee simplă:
pentru a-i ajuta pe elevii ca D. nu doar să facă față școlii,
ci chiar să înflorească,
trebuia să găsim o cale
de a-l învăța nu doar să scrie și să citească,
ci de a-l ajuta să-și înțeleagă și să-și gestioneze emoțiile.
Ocupându-ne de acest aspect, am reușit să transformăm școala
dintr-una din cele mai slabe școli din statul Ohio,
cu calificativul insuficient,
într-una cu calificativul bine în doar câțiva ani.
Poate părea evident, nu-i așa?
Sigur că profesorii trebuie să se ocupe de bunăstarea emoțională a elevilor.
Dar în realitate,
când ai o clasă de 30 de elevi,
iar unul din ei aruncă mese înspre tine,
e mult mai ușor să-l exmatriculezi pe acel copil,
decât să înțelegi ce se petrece în mintea lui.
Ceea ce am învățat noi despre D.
și despre alți copii ca D.,
e că micile schimbări pot face o diferență uriașă,
și că putem începe chiar acum.
Nu e nevoie de un buget mai mare, sau de planuri strategice mărețe,
trebuie doar să ne gândim mai bine la ce resurse avem
și unde se află ele.
În învățământ, tindem să căutăm răspunsuri în afara cutiei,
și rareori folosim destul timp, bani sau energie
pentru a dezvolta ceea ce avem deja în propria cutie.
Astfel e posibil să creăm rapid schimbări eficiente.
Iată deci ce am învățat despre D.
Voiam să înțeleg mai în profunzime cum anume devenise atât de furios.
Am aflat că tatăl său plecase de acasă,
iar mama lucra peste program ca să-și întrețină familia,
ceea ce însemna că D. nu avea o relația apropiată cu un adult
și trebuia să aibă grijă de frățiorul mai mic
când se întorcea de la școală.
Să vă amintesc că D. avea șase ani?
Nu am de ce să-i reproșez că îi era greu
să se adapteze mediului școlar.
Însă trebuia să găsim o cale de a-l ajuta cu aceste emoții puternice
în timp ce-l învățam abilități de bază ca cititul și matematica.
Trei lucruri ne-au fost de folos.
Mai întâi, trebuia să ne dăm seama ce era cel mai greu pentru el.
Ca majoritatea copiilor mici,
sosirea la școală e o tranziție care poate fi dificilă,
trecând de la mediul de acasă mai puțin structurat,
la un mediu școlar mai structurat.
Așa că am reușit să creăm pentru D. o zonă de calmare
într-o sală separată,
dotată cu fotolii de legănat, perne moi și cărți,
și i-am dat voie lui D. să meargă acolo dimineața,
separat de alți copii,
lăsându-i timpul necesar să facă tranziția la mediul școlar
pe cont propriu.
Pe măsură ce-am aflat mai multe despre D.,
am descoperit și alte strategii care îl ajutau să se liniștească.
De exemplu, lui D. îi plăcea să-i ajute pe copiii mai mici,
așa că i-am dat sarcini la grădiniță,
iar el intra în sala de clasă
și îi ajuta pe copii să scrie literele.
A avut chiar succes cu câțiva copii
pe care educatoarea nu a reușit să-i ajute.
Și credeți-mă sau nu,
D. i-a ajutat pe unii din acei preșcolari să se calmeze,
demonstrând că influența copiilor de aceeași vârstă e mult mai mare
decât a noastră, a adulților.
Am folosit umorul și cântecele cu D.
Știu, poate vi se pare aiurea
ca directoarea și profesorii să râdă împreună cu copiii,
dar imaginați-vă surpriza de pe chipul lui D.,
când directoarea face o glumă sau cântă ceva la difuzorul școlii,
ceea ce mereu se termina cu râsete,
scurtându-i accesele de furie,
și ajutându-ne să stabilim o legătură cu el.
Îmi dau seama ce gândiți acum:
„E practic imposibil să apelezi la astfel de tratamente speciale
pentru fiecare elev”,
dar noi chiar am reușit.
Odată ce au descoperit ce instrumente și strategii funcționau pentru D.,
colegii mei au reușit să le adapteze și pentru alți copii.
Am început să fim proactivi în gestionarea comportamentelor
în loc să reacționăm la incidente.
Profesorii își planificau timp în cadrul orelor
pentru a-i învăța pe copii să-și identifice emoțiile
și strategii potrivite, sănătoase, prin care le puteau gestiona,
cum ar fi să numere până la zece,
să ia un fidget spinner,
sau să facă câțiva pași.
Am inclus în program pauze pentru creier,
lăsându-i pe copii să cânte,
să facă yoga,
să participe la activități fizice structurate.
Pentru copiii cărora le e greu să rămână nemișcați perioade lungi de timp,
am investit în săli flexibile
cu scaune de legănat și biciclete statice,
și chiar biciclete eliptice,
ce permiteau copiilor să pedaleze sub bancă.
Aceste schimbări i-au încurajat pe copii să rămână în clasă,
să se concentreze și să învețe.
Când mai puțini copii deranjează ora,
toți copiii învață mai bine.
Și iată care-i soluția magică:
nu ne-a costat o mulțime de bani în plus.
Pur și simplu ne-am raportat diferit la ceea ce aveam deja.
De exemplu, toate școlile au furnizori de material didactic.
Materialul didactic poate fi o carte,
poate fi o tablă albă,
sau scaune flexibile,
poate fi un fidget spinner,
sau poate fi zugrăvirea pereților școlii într-o culoare relaxantă,
ce le permite elevilor să se dezvolte.
Nu că nu am investit în instrumente academice,
desigur,
dar am luat în serios și instrumentele sociale.
Iar rezultatele vorbesc de la sine.
Luând în serios dezvoltarea emoțională a copiilor noștri,
ajutându-i să-și gestioneze emoțiile,
am văzut o creștere masivă a rezultatelor la citit și matematică,
mult peste creșterea anuală prognozată,
depășind multe școli cu același grup demografic.
Al doilea lucru în sprijinul gestionării emoțiilor
au fost parteneriatele.
Cum suntem o școală de stat nu atât de bine finanțată,
nu aveam personalul auxiliar
necesar pentru a-i ajuta pe copii să gestioneze haosul de acasă,
nu eram nici pregătiți, nici plătiți, pentru a ne ocupa chiar noi de asta.
Așa că am contactat grupuri locale,
organizații non-guvernamentale,
și chiar Universitatea de stat din Ohio.
Parteneriatul cu facultatea
ne-a permis să lucrăm cu studenți
care se pregăteau să devină profesori,
dar și cu cei care studiau psihologia școlară sau asistență socială.
Studenții au intrat în parteneriat cu profesorii noștri
pentru a-i ajuta pe elevii cu dificultăți.
Beneficiile au fost reciproce,
pentru că profesorii au avut acces la ultimele noutăți din facultate,
iar studenții au dobândit experiență în situații reale,
din sala de clasă.
Parteneriatul nostru cu Spitalul Local de Copii
ne-a permis să construim un cabinet medical în incinta școlii,
unde elevii au acces la resurse medicale și pentru sănătatea mintală.
Au beneficiat și copiii.
Absenteismul a continuat să scadă,
și copiii aveau acces la consiliere
în timpul programului de școală.
De fapt, poate că cea mai mare schimbare nu s-a produs la D., sau la alți copii,
ci la adulții din școală.
Profesorii se pricep bine
să planifice și să organizeze activități de învățare,
dar când intervin probleme de comportament,
parcă simți că nu asta e meseria pentru care te-ai pregătit.
Luând în serios dezvoltarea emoțională a elevilor noștri,
am trecut de la mentalitatea excluderii,
ai deranjat, ieși afară,
la una bazată pe încredere și respect.
Nu a fost ușor,
dar am crezut din toată inima
că era un mod pozitiv de a produce o schimbare,
și am toată admirația pentru profesorii care s-au implicat.
În cadrul planului personal de dezvoltare profesională,
am citit studiile doctorului Bruce Perry
despre efectele experiențelor din copilărie
asupra dezvoltării creierului.
Am învățat că experiențele unora dintre elevii noștri,
cum ar fi un părinte absent,
viață de familie haotică,
sărăcie, boli,
creează adevărate traume asupra creierului în dezvoltare.
Da, traume.
Știu că e un cuvânt dur,
dar pe noi ne-a ajutat să înțelegem comportamentele ce le vedeam la școală.
Acele experiențe dificile de acasă
creau bariere din sârmă ghimpată în fața învățării
și rolul nostru era să le depășim.
Profesorii noștri au continuat să exerseze cu planurile de predare,
concentrându-se pe un singur obiectiv,
implicarea activă a elevilor,
și au continuat să încorporeze pauzele de activitate fizică,
lăsând copiii să sară și să danseze timp de două minute,
deoarece am aflat că pauzele îi ajută pe copii să rețină noile informații.
Dați-mi voie să vă spun că „Cha-Cha Slide” e perfect pentru o scurtă petrecere.
(Râsete)
Am văzut profesori care întrebau: „Ce ți s-a întâmplat?”
în loc de „Ce-i în neregulă cu tine?”,
sau „Cum aș putea să te ajut?”, în loc de „Ieși afară!”
Această investiție în copiii noștri a dus la schimbări enorme,
și la creșterea continuă a rezultatelor școlare.
Mă bucur să vă spun că D. a ajuns în clasa a patra,
și rareori a mai dat de bucluc.
A devenit un lider în școală,
iar comportamentul lui pozitiv a devenit contagios și pentru alți copii.
Atmosfera s-a îmbunătățit constant în școala noastră,
transformând-o într-un loc vesel și sigur nu numai pentru copii,
dar și pentru adulți,
în ciuda oricăror influențe externe.
Dând pe repede-înainte până azi,
acum lucrez într-un program de educație alternativă
cu elevi de liceu
cărora le e dificil să facă față în școlile tradiționale.
M-am uitat recent peste istoricul lor.
Mulți au 17 sau 18 ani,
au încercat droguri,
au fost în sistemul de detenție pentru juvenili
sau exmatriculați.
Am descoperit că mulți dintre ei prezintă aceleași comportamente
pe care le-am văzut la D. când avea șase ani.
Nu pot decât să mă întreb:
Dacă acești copii ar fi învățat de mici strategii de gestionare a emoțiilor,
când intervine greul,
ar fi fost oare capabili să se descurce într-un liceu obișnuit?
Nu știu sigur,
dar cred cu încredere că le-ar fi fost de mare folos.
E timpul să luăm cu toții în serios dezvoltarea socio-emoțională
a copiilor noștri.
E timpul să facem un pas înainte
și să spunem ce trebuie să facem pentru copiii noștri.
Dacă îi învățăm pe copii să citească și să scrie și termină școala,
dar nu știu cum să-și gestioneze emoțiile,
cum vor arăta comunitățile noastre?
Le spun oamenilor:
„Puteți investi acum, sau veți plăti mai târziu.”
Acum e momentul să investim în copiii noștri.
Ei sunt viitori cetățeni,
nu doar niște numere care pot sau nu să ia un test.
Vă mulțumesc!
(Aplauze și urale)