Ez egy általános iskola az Ohio állambeli Columbusban.
Ide járt egy kisfiú, akit most nevezzünk D-nek.
Hatévesen kezdte az iskolát:
tüneményes volt,
mosolya beragyogta a termet.
De néhány hónap elteltével
D indulatos lett,
a mosolya megfakult.
Asztalokat kezdett felborogatni,
asztalokat és székeket hajigált,
rákiabált a tanárokra,
felállt az ablakpárkányra,
ki-be rohangált a teremből,
és még az épületből is kiszaladt.
Dührohamai miatt néha az egész iskola lebénult,
amíg D össze nem szedte magát,
s ez olykor egy óránál is tovább tartott.
Senki nem tudta, hogyan segíthetne D-nek.
Ezt onnan tudom, mert én voltam az igazgató.
A személyzettel együtt gyorsan rájöttünk,
hogy sokkal súlyosabb a helyzet,
mint bármi, amire kiképeztek minket.
D minden kirohanásakor
azt gondoltam magamban:
"Miről maradtam le az igazgatói felkészítés során?
Mihez kezdjek egy ilyen gyerekkel?
Hogy akadályozom meg,
hogy a többieket is gátolja a tanulásban?"
Miután már mindent megpróbáltunk:
elbeszélgetés,
kiváltságmegvonás,
a szülők felhívása,
egyetlen lehetőség maradt: az eltanácsolás,
de tudtam, azzal nem segítenénk rajta.
D esete nem egyedülálló.
A világon mindenütt vannak küszködő diákok.
Habár nem találtunk tévedhetetlen megoldást,
egyszerű ötlettel álltunk elő:
Ahhoz, hogy a D-hez hasonló diákok ne csak túléljék az iskolát,
de haladjanak is,
módot kellett találnunk arra,
hogy az írás-olvasás tanításon felül
segítsünk nekik érzelmeik kezelésében is.
Ezzel pedig fel tudtuk hozni az iskolánkat
Ohio leggyengébben teljesítő, F átlagú iskolái közül
egészen C átlagra, alig pár év alatt.
Egyértelműnek tűnhet, igaz?
A tanároknak a diákok érzelmi jólétére is figyelniük kell.
A valóság viszont az,
hogy egy 30 fős osztályban,
amikor asztalokat hajigál felénk az egyik gyerek,
egyszerűbb kizárni azt a diákot,
mint kitalálni, mi zajlik a fejében.
De amit megtanultunk D-ről
és a D-hez hasonlók javára,
hogy még apró változtatások is rengeteget jelentenek,
és rögtön be lehet vezetni őket.
Nincs szükség több pénzre, vagy nagyszabású tervekre,
csupán jobban át kell gondolni,
mi áll rendelkezésünkre és hol.
Az oktatásban sokszor máshol keressük a válaszokat,
ritkán áldozunk elég időt, pénzt és erőfeszítést
a meglévő dolgok fejlesztésére.
Ezzel lehet pedig gyorsan jelentős változást elérni.
Ezt tanultam D-ről.
Mélyebbre akartam ásni, hogy feltárjam az indulatossága okát.
Megtudtam, hogy az apja elhagyta őket,
az anyja pedig sokáig dolgozik, hogy eltartsa a családot,
így D-nek nincs felnőttel kapcsolata –
az öccsére is neki kell vigyáznia,
amikor hazaér az iskolából.
Emlékeztetném önöket: hatéves gyerekről beszélünk.
Meg tudom érteni, hogy nehézségei voltak
az iskolai beilleszkedéssel.
De módot kellett találnunk az érzelmei kezelésére,
s közben olvasni és számolni is meg kellett tanítanunk.
Három dolog segített:
Először rá kellett jönnünk, hol vannak problémái.
Mint a legtöbb kisgyereknek,
az iskolába érkezés nehéz átállási idő lehet,
hisz az otthoni laza környezetből
szabályozott iskolai környezetbe kerülnek.
Kialakítottunk D-nek egy nyugodt sarkot
a büntiszobában:
felszereltük hintaszékkel, puha párnákkal és könyvekkel,
és D reggelente ide jöhetett,
távol a többi gyerektől,
lehetőséget adva neki az iskolára hangolódni
a saját tempójában.
Ahogy egyre többet tanultunk D-ről,
más módszereket is találtunk a megnyugtatására.
Pl. D szívesen segített a kisebbeknek,
ezért beállítottuk ovis segítőnek;
bement az ovis terembe,
és segített a kicsiknek az írástanulásban.
Olyan gyerekekkel is sikerrel járt,
akikkel csak küzdöttek a tanárok.
Hiszik vagy sem,
D még e gyerekek lenyugtatásában is segített,
amiből láttuk, hogy a kortársak nagyobb hatással vannak a viselkedésre,
mint bármi, amit mi felnőttek tehetünk.
Humort és éneket használtunk D-nél.
Tudom, nevetségesen hangzik,
hogy az igazgató és a tanárok a diákokkal nevetgéljenek,
de képzeljék el a meglepetést D arcán,
amikor az igazgató viccelődni kezd, vagy a rádióra énekel,
ami szinte mindig nevetéssel végződött,
lerövidítette a kitöréseit,
és segített belépnünk a saját világába.
Néhányuk azt gondolhatja:
"Nem lehet ilyen kivételes bánásmódban részesíteni
minden diákot."
Pedig így tettünk.
Miután láttuk, milyen módszerek és taktikák válnak be D-nél,
a tanáraink a többi gyereknél is tudták őket alkalmazni.
Elkezdtük előrelátóan kezelni a diákok viselkedését,
nem csupán reagálni rá.
A tanárok időt szakítottak az órán,
hogy megtanítsák a gyerekeket az érzelmeik felismerésére,
és megfelelő, egészséges levezetési módokra:
pl. számoljanak 10-ig,
ragadjanak ujjpörgettyűt,
vagy sétáljanak egyet.
Agypihentető szünetet iktattunk be napközben,
s ez alatt a gyerekek dalolhattak,
jógázhattak,
és programszerű testmozgásban vehettek részt.
A sokáig nyugton ülni nem tudó gyerekeknek
mozgatható ülőhelyeket vettünk,
pl. hintaszéket, szobabiciklit,
még mini elliptikus trénert is,
amellyel az asztal alatt pedálhozhatnak a gyerekek.
E változtatásokkal a teremben maradásra ösztönöztük a diákokat,
segítettünk nekik koncentrálni és tanulni.
Ha pedig kevesebb gyerek zavarja az órát,
mindenki jobban teljesít.
Ami pedig varázslatos:
egyáltalán nem volt nagy a pluszköltség.
Csak más szemmel néztünk a már meglévő eszközeinkre.
Pl. minden állami iskolának vannak
oktatási eszközei.
Ezek lehetnek könyvek,
táblák,
mozgó ülőhelyek,
ujjpörgettyűk,
akár az iskola falainak nyugalmat sugárzó színe is,
amely segíti a tanulók előmenetelét.
Tanulmányi eszközökre is költöttünk –
nyilvánvalóan –,
de a szociális eszközöket is komolyan vettük.
Az eredmények magukért beszélnek.
Azzal, hogy komolyan vettük a diákok érzelmi jólétét,
és segítettünk érzelmeik kezelésében,
rengeteget javultak az olvasás- és matekjegyeik,
jócskán meghaladva a várt éves javulást,
és felülmúlva számos, hasonló diákanyagú iskolát.
A másik, amit céljaink érdekében használtunk,
a befolyás volt.
Gyengén fizetett állami iskolaként
nem volt segédszemélyzetünk,
amely a diákok otthoni zűrös helyzetével foglalkozzon,
minket erre nem képeztek ki, és nem is fizettek érte.
Ezért helyi csoportoktól,
közösségektől,
és az Ohiói Állami Egyetemtől kértünk segítséget.
Egyetemi kapcsolatunk révén
nemcsak gyakorló tanárhallgatók érkeztek hozzánk,
hanem iskolapszichológiát
és iskolai szociális munkát tanuló hallgatók is.
Tanárainkkal párban
igyekeztek a leginkább küszködő diákoknak segíteni.
Mindenki jól járt:
a tanáraink friss, főiskolás gondolatokat,
a hallgatók pedig valódi,
osztálytermi tapasztalatokat kaptak.
A helyi gyermekkórház,
a Nationwide Children's Hospital klinikát épít az iskolán belül,
ellátva a diákok testi és mentális egészségét.
Tanulóinknak ez is hasznára vált.
A hiányzások száma tovább csökkent,
a diákok tanácsadásra járhatnak
tanítási napokon bármikor.
A legnagyobb változás talán nem is D-ben vagy a gyerekekben történt.
Hanem a felnőttekben.
A tanárok általában ügyesen tervezik és valósítják meg
az iskolai oktatást,
de a rendbontó viselkedéssel
sokszor nem tudnak mit kezdeni.
A diákok érzelmi jólétének komolyan vétele által
eltávolodtunk a kizárás filozófiájától –
Rendetlenkedsz? Menj ki! –,
így bizalom és tisztelet alakult ki.
Nem volt könnyű,
de a lelkünkben éreztük,
hogy ez pozitív módja a változtatásnak,
és tisztelem a kollégákat, akik velem tartottak.
Szakmai fejlődési tervünk részeként
dr. Bruce Perry kutatását tanulmányoztuk:
milyen a hatásuk a gyermekkori élményeknek
a fejlődő agyra.
Megtanultuk, hogy az egyes élmények,
pl. az egyik szülő távolléte,
az otthoni zűrzavar,
az ínség vagy a betegség
valódi traumát okoz a fejlődő agynak.
Igen, traumát.
Erős szó, tudom,
de új értelmet adott a látott viselkedéseknek.
E nehéz otthoni körülmények
szinte falat állítottak a tanulás útjába,
amelyen nekünk át kellett jutnunk.
Tanáraink az óratervekkel variáltak,
rövidebb, egy-egy témára koncentráló órákat tartottak,
ami lefoglalta a gyerekeket,
és továbbra is tartottak mozgató szüneteket,
amikor a gyerekek két percig ugrálhattak és táncolhattak,
hisz a szünetek segítenek az új információk elraktározásában.
A Cha-Cha-Slide tökéletes egy rövid táncpartihoz.
(Nevetés)
Hallottam, hogy a tanárok azt kérdezik: "Mi a baj?"
ahelyett, hogy: "Mi ütött beléd?",
vagy azt: "Hogy segíthetek?" ahelyett, hogy: "Kifelé!"
A gyerekek iránti eme elkötelezettség rengeteget számított,
és folyamatosan javulnak a tanulmányi eredmények.
Örömmel mondhatom, hogy mire D negyedikes lett,
alig volt vele baj.
Igazi vezető lett,
és viselkedése átragadt a többi gyerekre.
Láttuk és éreztük a javulást az iskolai légkörben,
ahogy vidám és biztonságos hellyé vált nemcsak a gyerekeknek,
de a felnőtteknek is
a külső behatások ellenére.
Tekerjünk előre az időben;
mostanság egy alternatív oktatási programban dolgozom
középiskolásokkal,
akik küszködnek a hagyományos iskolarendszerben.
A minap belenéztem a múltjukba.
Sokan 17-18 évesek,
próbálgatják a kábítószereket,
ki-be járnak a fiatalkorúak börtönéből,
és kicsapták őket az iskolából.
Ugyanazokat a viselkedésmintákat fedeztem fel náluk,
amelyeket a hatéves D is produkált.
Kérdem tehát:
ha e gyerekek idejekorán megtanulják
egészséges módszerekkel levezetni az érzelmeiket,
megmaradnának most egy normális középiskolában?
Nem állíthatom biztosan,
de szerintem segített volna.
Ideje, hogy mindannyian komolyan vegyük
a gyerekeink szociális, és érzelmi fejlődését.
Ideje, hogy kiálljunk és vállaljuk,
amit a gyerekeinkért tennünk kell.
Hiába tanítjuk meg őket írni-olvasni,
hiába érettségiznek le,
ám ha nem tudják kezelni az érzelmeiket,
hogy fognak kinézni közösségeink?
Ahogy mondani szoktam:
vagy befektetsz most, vagy fizetsz később.
Most kell befektetnünk gyermekeinkbe.
Ők a jövő polgárai,
nem csupán számok a vizsgalapon.
Köszönöm.
(Taps) (Ujjongás)