זהו בית ספר יסודי בקולומבוס, אוהיו.
ובבית הספר הזה היה תלמיד ששמו ד'.
כשד' התחיל ללמוד כאן, הוא היה בן שש:
ילד חמוד מאוד,
עם חיוך שהאיר את החדר כולו.
אבל אחרי כמה חודשים בבית הספר,
ד' נהיה כעוס,
והחיוך שלו נעלם.
ד' התחיל לעשות דברים כמו להפוך שולחנות,
להשליך שולחנות וכיסאות,
לצעוק על מורים,
לעמוד על אדני החלונות,
לרוץ מהכיתה ובחזרה
ואפילו לברוח מבית הספר.
לפעמים התקפי הזעם האלה היו מכניסים את בית הספר כולו למצב של הסגר
עד שד' הצליח להתעשת,
דבר שיכול לפעמים לקחת יותר משעה.
אף אחד בבית הספר לא ידע איך לעזור לד'.
אני יודעת את זה כי אני הייתי המנהלת של בית הספר הזה.
ומה שלמדתי במהרה יחד עם צוות המורים שלי
זה שהמצב הזה היה קיצוני יותר
מכל מה שלמדנו בהכשרה שלנו.
בכל פעם שד' השתולל,
חשבתי לעצמי:
מה פספסתי בלימודי ההכשרה למנהלי בית ספר?
מה אני אמורה לעשות עם ילד כמו ד'?
ואיך אני אמנע ממנו לפגוע בלמידה
של כל שאר התלמידים?
אולם גם אחרי שעשינו את כל הדברים שחשבנו שאנו יודעים,
כמו לדבר עם ד'
ולמנוע ממנו פריבילגיות
ולשוחח עם ההורים שלו בטלפון,
האופציה היחידה שנותרה לנו הייתה לסלק אותו,
וידעתי שזה לא יעזור לו.
התרחיש הזה אינו ייחודי לד'.
בעולם כולו יש תלמידים שמתקשים להתמודד עם הלימודים.
ואף שלא מצאנו פתרון שמבטיח הצלחה,
חשבנו על רעיון פשוט:
על מנת שילדים כמו ד' לא רק ישרדו בבית הספר,
אלא גם ישגשגו,
אנחנו צריכים לחשוב על דרך
לא רק ללמד אותם לקרוא ולכתוב
אלא גם לעזור להם להתמודד ולשלוט ברגשות שלהם.
וכשעשינו זאת, הצלחנו להפוך את בית הספר שלנו
מאחד מבתי הספר הכי פחות מצליחים באוהיו,
עם דירוג של "אף",
לדירוג של "סי", תוך שנים אחדות בלבד.
אז אולי זה נשמע מובן מאליו, נכון?
ברור שמורים צריכים להתמקד ברווחה הרגשית של הילדים.
אבל במציאות,
כשאתה נמצא בכיתה עם 30 תלמידים,
ואחד מהם זורק עליך שולחנות,
הרבה יותר קל לסלק את הילד הזה
מאשר להבין מה קורה בתוך הראש שלו.
אבל מה שלמדנו בקשר לד',
ובנוגע לילדים כמו ד',
זה ששינויים קטנים יכולים לעשות הבדל ענק,
ושאפשר להתחיל ברגע זה.
לא צריך תקציב גדול יותר או תוכניות אסטרטגיות גדולות,
צריך פשוט לחשוב באופן חכם יותר על הדברים שיש לך
ולמה הם משמשים.
בתחום החינוך, אנחנו תמיד נוטים לחפש תשובות מחוץ לקופסה,
ונדיר שאנחנו משקיעים מספיק זמן, כסף ומאמץ
בפיתוח מה שכבר יש לנו בתוך הקופסה.
וזו הדרך להביא לשינוי משמעותי במהירות.
אז הינה מה שלמדתי על ד'.
רציתי לחקור קצת יותר לעומק כדי לגלות למה הוא נהיה כל כך כעוס.
ומה שלמדתי זה שאבא שלו עזב את הבית
ואימא שלו עבדה במשמרות ארוכות כדי לפרנס את המשפחה,
מה שאומר שלא היה בבית אדם מבוגר שאיתו ד' היה יכול לתקשר,
והוא היה אחראי לטפל באחיו הצעיר
כשהוא חזר הביתה אחרי הלימודים.
אפשר להזכיר לכם שד' היה בן שש?
אני לא יכולה להאשים אותו על כך שהוא התקשה
לעשות את המעבר לסביבה של בית הספר.
אבל בכל זאת היינו צריכים למצוא דרך לעזור לו עם הרגשות האלה
בזמן שאנחנו מלמדים אותו כישורים בסיסיים כמו קריאה וחשבון.
והיו שלושה דברים שעזרו במיוחד.
ראשית, היינו צריכים להבין במה הוא הכי מתקשה.
וכמו רוב הילדים הצעירים,
ההגעה לבית הספר יכולה להיות תקופת מעבר קשה
בעודם עוברים מסביבה ביתית פחות מובנית
לסביבה המובנית של בית הספר.
אז מה שעשינו בשביל ד' היה ליצור אזור מרגיע בשבילו
בחדר פסק הזמן שלנו,
שאותו ציידנו בכיסאות נדנדה, כריות רכות וספרים,
ואפשרנו לד' ללכת לשם כל בוקר
הרחק משאר הילדים,
מה שנתן לו זמן לעשות את המעבר לסביבת בית הספר
בתנאים שלו.
וכשהתחלנו ללמוד יותר על ד',
למדנו עוד אסטרטגיות שעזרו לו להירגע.
למשל, ד' אהב לעזור לתלמידים צעירים יותר,
אז הפכנו אותו לעוזר בגן הילדים,
והוא הלך לכיתת הגן
ולימד תלמידים איך לכתוב אותיות.
והוא אפילו הצליח עם כמה מהם
שהמורה לא הצליחה ללמד.
ותאמינו או לא,
ד' אפילו עזר להרגיע כמה מתלמידי הגן האלה,
מה שהראה לנו שההשפעה של ילדים אחרים על ההתנהגות גדולה הרבה יותר
מכל דבר שאנחנו המבוגרים יכולים לעשות.
השתמשנו איתו בהומור ובשירים.
כן, אני יודעת שזה נשמע ממש מטופש
שהמנהלת והמורים צוחקים עם הילדים,
אבל אתם יכולים לדמיין את ההלם על הפנים של ד'
כשהמנהלת מספרת בדיחה או שרה שיר מהרדיו,
דבר שכמעט תמיד נגמר בצחוק,
קיצר את התקפי הזעם שלו
ועזר לנו להתחבר איתו בעולם שלו.
אני יודעת שחלקכם חושבים,
"זה לא ממש מעשי לתת יחס מיוחד כזה
לכל תלמיד,"
אבל האמת שהצלחנו לעשות את זה.
כי ברגע שמצאנו את הכלים והטקטיקות שהצליחו עם ד',
המורים שלנו יכלו להשתמש בהם עם תלמידים אחרים.
התחלנו לטפל בהתנהגות של תלמידים באופן יזום
במקום פשוט להגיב לה.
המורים שלנו הקדישו זמן בתוכנית השיעור
ללמד את הילדים איך לזהות את הרגשות שלהם
ולהשתמש באסטרטגיות נכונות ובריאות כדי להתמודד איתם,
כמו לספור עד 10,
לקחת ספינר,
או לצאת להליכה קצרה.
שילבנו הפסקות במשך היום,
שאפשרו לילדים לשיר שירים,
לבצע תנוחות יוגה
ולהשתתף בפעילות גופנית מובנית.
ובשביל הילדים שהתקשו לשבת לפרק זמן ארוך,
השקענו בפתרונות גמישים לישיבה,
כמו כיסאות נדנדה או אופני כושר,
ואפילו הליכונים לרצפה,
שאפשרו לילדים לדווש מתחת לשולחן.
השינויים האלה עודדו את הילדים להישאר בכיתה,
ועזרו להם להתמקד וללמוד.
וכשפחות ילדים מפריעים,
כל הילדים מצליחים יותר.
והינה הקסם שבדבר:
זה לא עלה לנו הרבה כסף.
פשוט חשבנו באופן שונה על מה שיש לנו.
למשל, לכל בית ספר ציבורי יש אספקת ציוד לימודי.
ציוד לימודי יכול להיות ספר,
זה יכול להיות לוח,
זה יכול להיות פתרונות ישיבה גמישים,
זה יכול להיות ספינר,
זה אפילו יכול להיות צביעת קירות בית הספר בצבע מרגיע יותר,
שיאפשר לתלמידים להצליח.
זה לא שלא השקענו בכלים אקדמיים --
מן הסתם --
אבל התייחסנו ברצינות גם לכלים החברתיים.
והתוצאות מדברות בעד עצמן.
בכך שהתייחסנו ברצינות להתפתחות הרגשית של הילדים,
ועזרנו להם לשלוט ברגשות שלהם,
ראינו צמיחה אדירה בציוני הקריאה והחשבון שלנו,
שעלתה בהרבה על הצמיחה הצפויה בשנה אחת
והייתה גבוהה מזו של בתי ספר רבים בעלי אוכלוסיה דומה לשלנו.
הדבר השני שעשינו כדי לעזור לילדים לשלוט ברגשותיהם
זה להשתמש במנופים.
בתור בית ספר ציבורי בלי הרבה תקציבים,
לא היו לנו אנשי צוות
שיטפלו בבעיות שאיתן הילדים שלנו מתמודדים בבית,
וכמובן שלא קיבלנו הכשרה או מימון כדי לטפל בהן ישירות.
אז התחלנו לפנות לקבוצות מקומיות,
סוכנויות קהילתיות,
ואף לאוניברסיטת אוהיו.
השותפות שלנו עם אוניברסיטת אוהיו
העמידה לרשותנו סטודנטים
שלומדים לא רק חינוך
אלא גם פסיכולוגיה חינוכית ועבודה סוציאלית.
הסטודנטים האלה צוותו למורים שלנו
כדי לעזור לתלמידים המתקשים ביותר שלנו.
וכולם הרוויחו
כי המורים שלנו קיבלו גישה לחשיבה העדכנית ביותר ברמה אקדמית,
והסטודנטים האלה זכו לניסיון בעולם האמיתי
בכיתות.
השותפות שלנו עם בית החולים המקומי לילדים
העניקה לנו -- הם בונים לנו מרפאה בתוך בית הספר שלנו,
שתספק לתלמידים שלנו משאבים הקשורים לבריאות ולבריאות הנפש.
וגם הילדים שלנו הרוויחו מזה.
אחוז ההעדרויות ירד בהתמדה,
והילדים שלנו קיבלו גישה לייעוץ
שהם יכלו לקבל בזמן יום הלימודים.
ואולי השינוי הגדול ביותר לא חל בד' או בילדים בכלל.
הוא חל במבוגרים.
מורים בדרך כלל יודעים היטב
איך לתכנן ולהעביר שיעור אקדמי,
אבל כשתוסיפו התנהגות מפריעה,
הם יכולים להרגיש שזה מעבר להגדרת התפקיד.
אבל בכך שהתייחסנו ברצינות להתפתחות הרגשית של הילדים שלנו,
עברנו מתפיסה של הדרה --
אתה מפריע, צא החוצה --
לתפיסה של אמון וכבוד.
זה לא היה קל,
אבל הרגשנו בליבנו
שזו דרך חיובית להביא לשינוי,
ואני נפעמת מהמורים שעשו איתי את הקפיצה הזאת.
כחלק מתוכנית הפיתוח המקצועי האישית שלנו,
למדנו את המחקר של ד"ר ברוס פרי
על אופן ההשפעה של חוויות שונות בילדות
על המוח המתפתח של הילד.
ולמדנו שהחוויות של חלק מהתלמידים שלנו,
כמו הורה שנעדר,
כאוס בחיי הבית,
עוני ומחלה,
גורמים לטראומה של ממש במוח המתפתח.
כן, טראומה.
אני יודעת שזו מילה חזקה מאוד,
אבל היא עוזרת לנו להגדיר מחדש ולהבין את ההתנהגויות שראינו.
והחוויות הקשות האלה בבית
יצרו מחסומים של ממש ללמידה,
והיינו צריכים למצוא דרך להתגבר עליהם.
אז המורים שלנו המשיכו לתרגל תוכניות שיעור,
הכינו תוכניות שיעור קצרות יותר שהתמקדו בנושא אחד,
שאפשרו לילדים להשתתף,
והמשיכו לשלב את הפסקות התנועה,
שבהן הילדים יכלו לקפוץ ולרקוד בכיתה למשך שתי דקות,
כי גילינו שהפסקות עוזרות ללומד להפנים מידע חדש.
ואגב, "צ'ה צ'ה סלייד" הוא שיר מושלם למסיבת ריקודים קצרה.
(צחוק)
ראיתי מורים שאומרים, "מה קרה לך?"
במקום, "מה הבעיה שלך?"
או, "איך אני יכול לעזור?" במקום, "צא החוצה."
וההשקעה שלנו בילדים עשתה הבדל ענק,
ואנחנו ממשיכים לראות עלייה בציונים האקדמיים שלנו.
אני שמחה לומר שכשד' הגיע לכיתה ד',
הוא הסתבך בצרות לעיתים נדירות.
הוא הפך להיות מנהיג בבית הספר,
וההתנהגות הזאת הפכה למדבקת בקרב תלמידים אחרים.
ראינו והרגשנו שהאווירה בבית הספר ממשיכה להשתפר,
והפכה אותו למקום שמח ובטוח לא רק עבור ילדים
אלא גם עבור מבוגרים,
על-אף כל השפעה חיצונית.
נרוץ קדימה להווה,
אני עובדת כעת על תוכנית של חינוך אלטרנטיבי
עם תלמידי תיכון
שמתקשים לתפקד בסביבה בית ספרית רגילה.
לאחרונה עברתי על כמה מהסיפורים שלהם.
רבים מהם הם בני 17-18
שהתנסו בסמים,
נכנסו ויצאו מבתי מעצר לקטינים
והושעו מבית הספר.
ומה שגיליתי זה שהרבה מהם מפגינים את אותן התנהגויות
שראיתי בד' בן השש.
אז אני לא יכולה שלא לתהות:
אם הילדים האלה היו לומדים אסטרטגיות התמודדות בריאות בשלב מוקדם
כשהיה להם קשה,
האם הם היו מסוגלים לשרוד היום בתיכון רגיל?
אי אפשר לדעת בוודאות,
אבל אני חייבת לומר שאני מאמינה שזה היה עוזר.
והגיע הזמן שכולנו נתייחס להתפתחות החברתית והרגשית
של הילדים שלנו ברצינות.
זה הזמן לעשות מעשה ולומר מה עלינו לעשות למען הילדים שלנו.
אם נלמד ילדים לקרוא ולכתוב, והם יסיימו את הלימודים
אבל לא ידעו איך לשלוט ברגשותיהם,
איך ייראו הקהילות שלנו?
אני אומרת לאנשים:
אתם יכולים להשקיע עכשיו, או שתשלמו אחר כך.
עכשיו זה הזמן להשקיע בילדים שלנו.
הם אזרחי העתיד שלנו,
לא רק מספרים שעוברים או נכשלים במבחן.
תודה.
(מחיאות כפיים ותשואות)