"אמא, מי האנשים האלה?״
זאת הייתה שאלה תמימה מבתי הצעירה עליה,
כשהייתה בערך בת שלוש.
הסתובבנו עם בעלי
באחד הקניונים היוקרתיים והגדולים של אבו דאבי.
עליה הסתכלה על פוסטר ענק הניצב גבוה באמצע הקניון
עליו הופיעו שלושת המנהיגים של איחוד האמירויות הערביות.
כשהיא חיבקה אותי,
התכופפתי והסברתי שאלה המנהיגים של האיחוד
שעבדו קשה לפתח את מדינתם
ולשמר את אחדותה.
היא שאלה, ״אמא, למה היכן שאנו גרים,
ובלבנון, היכן שסבא וסבתא גרים,
אנחנו אף פעם לא רואים תמונות של נשים חזקות על הקירות?
זה בגלל שנשים לא חשובות?״
זוהי, כנראה, השאלה הכי קשה שנדרשתי לענות עליה בשנותי כהורה,
וביותר מ-16 שנה של חיי המקצועיים.
גדלתי בעיר הולדתי בלבנון,
הצעירה בין שתי בנות לטייס חרוץ
ומנהל התפעול של חברת הטיסה הלבנונית,
ולאם עקרת בית, תומכת מאוד וסבתא.
אבא שלי עודד אותי ואת אחותי לרכוש השכלה
למרות שבתרבות שלנו באותו הזמן הדגישו
שבנים ולא בנות הם אלה שצריכים להיות בעלי מוטיבציה מקצועית.
הייתי בין הבנות הבודדות בדורי
שעזבו את הבית בגיל 18 ללמוד בחו״ל.
לאבא שלי לא היה בן,
אז אני, איך שהוא, הפכתי להיות בנו.
עכשיו, אחרי כמה עשרות שנים, אני מקווה שהצלחתי
לגרום לאבא שלי להתגאות בבן שיכול היה להיות לו.
בזמן שקיבלתי תואר ראשון ודוקטורט בהנדסת חשמל,
עסקתי במחקר ופיתוח בבריטניה, וביעוץ במזרח התיכון,
תמיד הייתי בסביבות שנשלטו ע״י גברים.
למען האמת, אף פעם לא מצאתי מודל לחיקוי שיכולתי באמת להזדהות איתו.
הדור של אמי לא היה בעניין של מנהיגות מקצועית.
היו כמה גברים שתמכו בי בדרך,
אבל אף אחד מהם לא הכיר את הדרישות והלחצים איתם התמודדתי.
לחצים שגברוו כשילדתי את שני הילדים המקסימים שלי.
ולמרות שנשים מערביות אוהבות לתת לנו, הערביות המסכנות והמדוכאות, עצות,
הן חיות חיים שונים עם אילוצים שונים.
אז נשים ערביות בנות דורי היו צריכות להפוך למודל לחיקוי של עצמן.
היה עלינו ללהטט יותר מאשר גברים ערביים,
ונאלצנו להתמודד עם יותר קשיחות תרבותית מנשים במערב.
כתוצאה, אני רוצה לחשוב שלנו, הנשים המדוכאות והמסכנות,
יש בעצם שיעורים שימושיים לשתף, שיעורים שלמדנו בצורה הקשה.
שיעורים שעשויים להיות שימושיים
לכל אחד שחולם להתקדם בעולם המודרני.
הנה שלושה משלי.
[״הפוך את ה"שיט" שלהם לדלק שלך.״]
(צחוק)
(מחיאות כפיים)
יש מילה אחת שכל אחד מקדם כמפתח להצלחה:
חוסן נפשי.
אז מה זה בדיוק חוסן נפשי, ואיך מפתחים אותו?
אני מאמינה שחוסן נפשי זה פשוט היכולת להפוך "שיט" לדלק.
בעבודה הקודמת שלי, לפני החברה הנוכחית שלי,
עבדתי עם גבר שנקרא לו ג׳ון.
שולבתי לצוות עם ג׳ון, ועבדתי קשה,
קיוויתי שישים לב עד כמה אני מדהימה,
ויתמוך בי במעבר לשותפה בחברה.
בנוסף לעבודה שלי בפרויקטים של יעוץ,
כתבתי בלהט על ההתחזקות הכלכלית של נשים.
יום אחד, זכיתי להציג את המחקר שלי בחדר מלא סטודנטים למנע"ס.
ג׳ון היה בקהל
והקשיב בפעם הראשונה לפרטי המחקר שלי.
בזמן שהתקדמתי עם המצגת שלי,
ראיתי את ג׳ון בקצה העין.
עורו הפך לורוד כהה
והוא החליק מתחת לכיסא שלו במה שנראה כמו בושה.
סיימתי את המצגת שלי לקול תשואות רבות מהקהל
ומיהרנו החוצה וקפצנו לאוטו.
שם הוא התפוצץ,
״מה שעשית שם היה לא מקובל!
את יועצת, לא אקטיביסטית!״
אמרתי לו ״ג׳ון, אני לא מבינה.
הצגתי כמה מדדים של שוויון מגדרי,
וכמה מסקנות על העולם הערבי.
כן, היום אנחנו אכן בתחתית המדד,
אבל מה אמרתי או הצגתי שלא היה עובדתי?״
ולזה ענה ג׳ון, ״כל הנחות המחקר שלך לא נכונות.
מה שאת עושה מסוכן לחברה ויקרע את המרקם החברתי של החברה שלנו.״
הוא היסס, והוסיף,
״כשלנשים יש ילדים, המקום שלהם הוא בבית.״
הזמן עמד מלכת למשך זמן רב,
וכל מה שיכולתי לחשוב ולחזור עליו בבלגן שהיה לי במוח זה:
״את יכולה לשכוח מהשותפות בחברה, לילה.
זה לא יקרה אף פעם.״
לקח לי כמה ימים לקלוט במלואה את התקרית הזו והמשמעות שלה,
אבל כשהבנתי, הגעתי לשלוש מסקנות.
אחת, שאלה היו הבעיות שלו,
תסביכים שלו.
אולי יש רבים כמוהו בחברה שלנו,
אבל בחיים לא הייתי נותנת לבעיותיהם להפוך לשלי.
שתיים, שאני צריכה ספונסר חדש, ומהר.
(צחוק)
מצאתי אחד, דרך אגב, והוא היה מעולה.
ושלוש, שאצליח להראות לג׳ון מה נשים עם ילדים יכולות לעשות.
אני מיישמת את השיעור הזה באותה מידה בחיי האישיים.
תוך כדי התקדמותי בקריירה שלי,
שמעתי הרבה מילות עידוד,
אבל הרבה פעמים גם נתקלתי בנשים, גברים, וזוגות,
שבבירור הייתי להם בעיה עם בעלי ואיתי,
על כך שבחרנו בשביל של שני בני זוג עובדים.
למשל, זוג בעל כוונה טובה,
שאומר לכם ישירות במפגש משפחתי,
או במפגש עם חברים,
שבאמת, את בטח יודעת שאת לא אמא טובה,
בהתחשב בכמה שאת משקיעה בקריירה שלך, נכון?
אשקר אם אומר שמילים אלו לא כואבות.
הילדים שלי הם הדבר הכי יקר לי,
והמחשבה שאני מאכזבת אותם, בכל צורה שהיא, היא בלתי נסבלת.
אבל בדיוק כמו שעשיתי עם ג׳ון,
מהר מאוד הזכרתי לעצמי שאלה הבעיות שלהם,
התסביכים שלהם.
אז במקום לענות,
חייכתי את החיוך הכי גדול שלי,
וראיתי, באור מהבהב,
את השלט הבא בעיני רוחי.
[היי שמחה, זה משגע אנשים!]
(מחיאות כפיים)
כבחורה צעירה במצבים כאלה, יש לך שתי אפשרויות.
את יכולה להחליט להפנים את המסרים השליליים
שזורקים עליך,
לתת להם לגרום לך להרגיש כמו כישלון,
שהצלחה בחיים היא דבר קשה מדי להשגה,
או שאת יכולה לבחור לראות שהשליליות של אחרים היא הבעיה שלהם,
ולהפוך את זה לדלק האישי שלך.
אני למדתי ללכת תמיד על האופציה השנייה,
ומצאתי שזה נשא אותי מחוזק לחוזק.
וזה נכון מה שאומרים:
הצלחה היא הנקמה הטובה ביותר.
לנשים אחדות במזרח התיכון
יש מספיק מזל להיות נשואות למישהו שתומך בקריירה שלהם.
תיקון: אני צריכה להגיד ״מספיק שכל״,
כי ההחלטה עם מי להתחתן היא שלך,
וכדאי לך להתחתן עם מישהו שתומך בך אם את מתכננת לעצמך קריירה ארוכה.
עדיין כיום, הגבר הערבי לא תורם בצורה שווה בבית.
החברה פשוט לא מצפה לזה ממנו,
ואפילו רואה בזה משהו לא גברי.
ובנוגע לאשה הערביה, החברה עדיין מניחה
שהמקור הראשי שלה לאושר צריך להיות האושר והשגשוג
של ילדיה ובעלה.
היא קיימת בעיקר בשביל משפחתה.
דברים משתנים, אבל זה ייקח זמן.
כרגע, זה אומר שאישה מקצועית ערבית
צריכה לשמור על בית מושלם,
לטפל בכל הצרכים של ילדיה,
ולנהל את הקריירה התובענית שלה.
כדי להגשים את זה, גיליתי בדרך הקשה,
צריך ליישם את יכולותייך המקצועיות, שהרווחת בעמל רב, בחייך האישיים.
את צריכה לעבוד על החיים שלך.
וכך אני עושה זאת בחיי האישיים.
דבר אחד שצריך לדעת על המזרח התיכון
זה שכמעט לכל משפחה יש גישה לעזרה ביתית זולה.
האתגר, לפיכך, הופך להיות איך לגייס ביעילות.
בדיוק כפי שהייתי עושה בחיי המקצועיים, אני ביססתי את הבחירה
במי יעזור לי עם ילדי כשאני בעבודה
על בסיס המלצה חזקה.
קריסטינה עבדה אצל אחותי ארבע שנים,
ואיכות העבודה שלה היה מבוסס.
היא עכשיו חלק בלתי נפרד של משפחתנו,
היא איתנו מאז שעליה הייתה בת שישה חודשים.
היא דואגת לכך שהבית יתפקד חלק כשאני בעבודה,
ואני דואגת לחזק אותה
בתנאים הכי טובים בשבילה ובשביל הילדים שלי,
בדיוק כפי שהייתי עושה בעבודה לעובד הכי מוכשר אצלי.
השיעור הזה תקף לכל סיטואציה בנוגע לטיפול בילדים,
אם או-פר, גן ילדים,
מטפלת במשרה חלקית שחולקים אותה עם מישהו אחר.
לבחור בזהירות רבה, ולחזק.
אם תסתכלו בלוח השנה שלי,
תיראו שכל יום עבודה
שעה וחצי, מ19:00 ל20:30 בזמן איחוד האמירויות הערביות,
חסום ורשום כ״זמן משפחה״.
זה זמן קדוש.
עשיתי את זה מאז שעליה היתה תינוקת.
אני עושה כל שביכולתי לשמור על הזמן הזה
כדי שאוכל לחזור הביתה ולבלות זמן איכות עם הילדים שלי,
לשאול אותם על היום שלהם,
לבדוק שיעורי בית, להקריא להם סיפור לפני השינה,
ולתת להם המון חיבוקים ונשיקות.
אם אני בנסיעת עסקים, לא משנה באיזה אזור זמן,
אני מתחברת עם ילדיי בסקייפ גם אם אני נמצאת במרחק קילומטרים רבים משם.
הבן שלנו בורהן הוא בן חמש,
והוא לומד קריאה וחשבון בסיסי.
הנה עוד וידוי:
הבת שלנו למעשה מצליחה יותר ממני
ללמד אותו את הדברים האלה.
(צחוק)
זה התחיל כמשחק, אבל עליה אוהבת לשחק כמורה של אחיה הקטן,
ומצאתי שהשיעורים האלה באמת משפרים את האוריינות של בורהן,
מגבירים את תחושת האחריות של עליה,
ומחזקת את הקשר ביניהם,
אז זו הצלחה בכל מובן.
הנשים הערביות המצליחות שאני מכירה,
מצאו את הגישה הייחודית שלהן לעבוד על החיים שלהן
בזמן שהן ממשיכות לשאת על כתפיהן את עיקר האחריות בבית.
אבל הענין אינו רק היכולת לשרוד בשני התפקידים
כאשת קריירה ואמא.
אלא גם היכולת להיות בהווה.
כשאני עם הילדים שלי,
אני מנסה להשאיר את העבודה מחוץ לחיינו.
במקום לדאוג על כמה דקות אני יכולה לבלות איתם כל יום,
אני מתמקדת בהפיכת הדקות האלו לרגעים בלתי נשכחים,
רגעים שאני רואה את הילדים שלי,
שומעת אותם, מתחברת אליהם.
["עבדו יחד, אל תתחרו"]
נשים ערביות בדור שלי לא נראו מספיק בעיני הציבור כשהן גדלו.
זה מסביר, לדעתי, במידה מסוימת,
למה מספר הנשים בפוליטיקה בעולם הערבי הוא כל כך נמוך.
אבל היתרון של זה הוא
שבילינו המון זמן
בפיתוח יכולות חברתיות מאחורי הקלעים,
בבתי קפה, בסלון, בטלפון,
יכולת חברתית שמאוד חשובה להצלחה:
נטוורקינג.
הייתי אומרת שלאישה הערבית הממוצעת
יש רשת גדולה של חברים ומכרים.
ברובם נשים.
במערב, נדמה שנשים שאפתניות משוות את עצמן, לעיתים קרובות, לנשים אחרות,
בתקווה שיסומנו בתור האישה הכי מצליחה בחדר.
זה מוביל להתנהגות שמרבים לדבר בה, התנהגות תחרותית בין נשות מקצוע.
אם יש מקום רק לאישה אחת בצמרת,
אז אי אפשר לפנות מקום לאחרות, ובוודאי שלא לתמוך בהצלחתן.
נשים ערביות, באופן כללי,
לא נפלו במלכודת הפסיכולוגית הזאת.
בהתמודדות עם חברה פטריארכלית,
הן מצאו שעל ידי עזרה הדדית אחת לשנייה,
כולן מרוויחות,
בתפקידי הקודם, הייתי האישה הכי בכירה המזרח התיכון,
אז אפשר לחשוב שהשקעה בנשים שעבדו איתי
לא יכלה להביא הרבה יתרונות
ובמקום זה עלי להשקיע את זמני
בפיתוח קשרים עם בכירים וידידים גברים.
אבל שתיים מההצלחות הכי גדולות שלי קרו בגלל תמיכתן של נשים אחרות.
זו הייתה ראשת מחלקת השיווק שהציעה לראשונה
את מועמדתי כמנהיגה עולמית צעירה בפורום הכלכלה העולמי.
היא הכירה את מעורבותי בתקשורת ואת הפרסומים שלי,
וכששאלו אותה לדעתה,
היא הדגישה את השם שלי.
זו הייתה יועצת צעירה, אישה סעודית וחברה,
שעזרה לי למכור את הפרויקט הראשון שלי בערב הסעודית,
שוק שהיה לי קשה להיכנס אליו כאישה.
היא הכירה לי לקוח אחד,
והכרות זו הובילה לפרוייקט ראשון מני רבים בערב הסעודית.
היום, יש שתי נשים בכירות בצוות שלי,
ובעיני ההצלחה שלהן חשובה להצלחה שלי.
נשים ממשיכות להתקדם בעולם,
לא מספיק מהר, אבל אנחנו נעות קדימה.
גם העולם הערבי מתקדם, למרות תקלות רבות בזמן האחרון.
רק השנה, האמירויות הערביות המאוחדות מינו חמש נשים לתפקיד שרות בקבינט,
בסך הכל יש עכשיו שמונה שרות.
זה כמעט 28% מהקבינט,
ויותר ממה שהרבה מדינות מפותחות יכולות לטעון לזכותן.
היום, זאת התמונה האהובה ביותר על בתי עליה.
זאת התוצאה של מנהיגות מדהימה,
אבל גם תוצאה של נשים ערביות חזקות
שלא מוותרות וממשיכות להרחיב את הגבולות.
זאת התוצאה של נשים ערביות שמחליטות כל יום, כמוני,
להפוך "שיט" לדלק,
לעבוד על חייהן ולהשאיר את העבודה מחוץ לחייהן,
ולאחד כוחות במקום להתחרות.
כשאני צופה לעתיד,
התקווה שלי עבור בתי כשהיא עומדת על הבמה הזאת
בעוד 20, 30 שנים מעכשיו
זה שהיא תהיה גאה לקרוא לעצמה הבת של אמה,
כמו שהיא גאה להיות בתו של אביה.
התקוות שלי לבני
הן שעד אז, לביטוי ״בן של אמא שלו״ או ״ילד של אמא״
תהיה משמעות אחרת לגמרי.
תודה.
(מחיאות כפיים)