I mer än ett decennium
har jag studerat unga människor som har blivit utkastade ur skolan,
så kallade "avhoppare."
Eftersom skolsystemet har misslyckats med individerna,
hamnar de på gatorna där de kan utsättas för våld,
trakasserier från poliser,
polisbrutalitet
och att fängslas.
Jag följer dessa unga personer några år i taget,
genom institutionella förhållanden,
för att försöka förstå det en del kallar "skola-till-fängelse-vägen"
När du ser en bild som denna
av unga personer som är delaktiga i min studie
ser du kanske problem.
Jag menar, den ena killen har en spritflaska i sin hand,
han är 14 år gammal
och det är en skoldag.
När andra ser den här bilden,
ser de ligor,
banditer, brottslingar -
kriminella.
Men jag ser det annorlunda.
Jag ser dessa ungdomar ur ett perspektiv
som ser vad de ger till vårt utbildningssystem.
Vill du vara med och försöka ändra på hur vi klassar ungdomar
från "risk" till "möjlighet"?
(Applåder)
Hur vet jag att dessa ungdomar
har potential att förändras?
Jag vet för att jag är en av dem.
Jag växte upp i extrem fattigdom i innerstaden, utan en pappa -
han övergav mig innan jag ens föddes.
Vi gick på bidrag,
ibland var vi hemlösa,
många gånger hungriga.
När jag var 15 år gammal,
hade jag hamnat i ungdomsfängelse tre gånger för tre brott.
Min bästa kompis hade redan mördats.
Och snart därefter,
medan jag står jämte min morbror,
blir han skjuten.
Medan jag väntar på att ambulansen ska anlända
i över en timme ...
blöder han till döds mitt på gatan.
Jag förlorade tron och hoppet om världen,
och hade gett upp hoppet om systemet för att det svikit mig.
Jag hade inget att erbjuda
och ingen hade något att erbjuda mig.
Jag var fatalistisk.
Jag visste inte om jag skulle överleva till min artonde födelsedag.
Anledningen till att jag står här idag
är en lärare som brydde sig och sträckte ut en hand
och lyckades komma in i min själ.
Denna lärare,
Ms. Russ ...
hon var den typen som alltid lade sig i vad du gjorde.
(Skratt)
Hon var den typen av lärare som sa
"Victor, jag är här när du är redo."
(Skratt)
Jag var inte redo.
Men hon förstod en enkel princip om ungdomar som jag.
Vi är som ostron.
Vi kommer bara öppna upp om vi är redo,
och om du inte är där när vi är redo,
kommer vi stänga till igen.
Ms. Russ fanns där för mig.
Hon var kulturellt relevant,
hon respekterade min gemenskap, mitt folk, min familj.
Jag berättade en historia om min morbror Ruben.
Han tog med mig till sitt arbete för att jag var pank,
och han visste att jag behövde pengar.
Hans jobb var att samla glasflaskor.
Klockan fyra på en skolmorgon,
kastade vi glasflaskorna i bakluckan på hans skåpbil,
och flaskorna gick sönder.
Mina armar och händer blödde
och mina tennisskor och byxor blev alldeles blodiga.
Jag blev rädd, det gjorde ont och jag slutade att arbeta.
Min morbror brukade då se mig i ögonen och säga:
"Mijo,
estamos buscando vida."
"Vi letar efter ett bättre liv,
vi försöker göra något av ingenting."
Ms. Russ lyssnade på min historia,
välkomnade den in i klassrummet och sade:
"Victor, detta är din styrka.
Detta är din potential.
Din familj, din kultur, ditt samhälle har lärt dig att arbeta hårt
och du kommer använda det för att ta dig vidare i den akademiska världen
så att du kan komma tillbaka och stärka ditt samhälle."
Med Ms. Russ hjälp
återvände jag till skolan.
Jag blev till och med klar med mina kurspoäng i tid
och tog studenten med min klass.
(Applåder)
Men Ms. Russ sade till mig, just innan studenten,
"Victor, jag är så stolt över dig.
jag visste att du kunde göra det.
Nu är det dags att gå på högskola."
(Skratt)
Jag, högskola?
Bror, hur tänker hon när hon säger att jag ska gå på högskola?
Jag ansökte med de mentorer och den support hon gav mig,
fick ett antagningsbrev,
och i ett stycke stod det:
"Du har blivit villkorligt antagen."
Jag sade, "Villkorligt?" Jag har redan villkorlig dom,
spelar det någon roll?
(Skratt)
Det var akademiskt villkorligt, inte kriminellt villkorligt.
Men vad gör lärare som Ms. Russ för att lyckas med ungdomar
som de jag undersöker?
Jag föreslår tre strategier:
Den första:
Låt oss bli av med bristtänkandet i skolan.
"Dessa människor kommer från en våldskultur,
en fattigdomskultur.
De är människor i riskzonen, de skolkar.
De är tomma behållare som vi kan fylla med kunskap.
De har problemen,
vi har lösningarna."
Nummer två:
Ta vara på de historier barnen kommer med till skolan.
Deras historier om att övervinna oövervinneliga odds är så kraftfulla.
Och jag vet att du känner till några av dessa historier.
Dessa historier och erfarenheter
har redan beslutsamhet, karaktär och motståndskraft i sig.
Så låt oss hjälpa dessa ungdomar att renodla historierna.
Vi borde göra dem stolta över sig själva,
för att vårt utbildningssystem välkomnar deras familjer, deras kulturer,
deras samhällen
och de färdigheter de lärt sig för att överleva.
Och självklart den tredje och viktigaste strategin:
resurser.
Vi behöver tillhandahålla lämpliga resurser för ungdomar.
Beslutsamhet kommer inte att räcka till.
Du kan sitta där och säga
"Hej du, ta dig i kragen."
Men om jag var född utan krage på min skjorta -
(Skratt)
Hur ska jag då ta mig i den?
(Applåder)
Jobbträning,
mentorskap,
rådgivning ...
Lära unga att lära av sina misstag
istället för att kriminalisera dem
och dra ut dem från klassrummet som om de vore djur.
Hur vore det?
Jag föreslår att vi börjar tillämpa reparativ rättvisa i varje gymnasium i USA
(Applåder)
Så vi gick för att testa idéerna i samhället Watts i Los Angeles
med 40 ungdomar som blivit utstötta ur skolan.
William var en av dem.
William var typen av barn som hade fått varje etikett.
Han hade fallit ur skolan, var gängmedlem,
kriminell.
När vi mötte honom var han verkligen emot detta.
Men jag kom ihåg vad Ms. Russ sade:
"Hej, jag finns här för dig när du behöver."
(Skratt)
Så över tid ...
över tid började han att öppna upp.
Och jag minns dagen han ändrade sig.
Vi var i en stor grupp
och en ung kvinna i vårt program grät
efter att ha berättat en kraftfull historia
om hennes pappa som blivit mördad
och att hans kropp fanns med i tidningen nästa dag.
När hon grät visste jag inte hur jag ska göra,
så jag gav henne utrymme,
och William fick nog.
Han slog sina händer mot bordet och sade:
"Hej allihopa! Gruppkram! Gruppkram!"
(Applåder)
Den unga tjejens tårar och smärta byttes mot glädje och skratt.
och hon visste att hennes grupp
stöttade henne,
och William lärde sig nu att hans liv hade en mening:
att hjälpa att läka själarna hos de människor som ingick i hans grupp.
Han berättade sin historia.
Vi renodlade hans historia
från att vara en historia om ett offer, till att bli en historia om en överlevare
som har kommit över bakslag.
Vi fäste stor vikt vid det.
William gick ut gymnasiet,
fick sitt certifikat för att bli säkerhetsvakt,
och arbetar nu i det lokala skoldistriktet.
(Applåder)
Ms. Russ mantra ...
Hennes mantra var alltid,
"när du lär ut till hjärtat, kommer hjärnan att följa efter."
Den berömda skrivaren Khalil Gibran säger,
"Av att lida har stora själar växt.
De stora personligheterna är fulla av ärr."
Jag tror att i denna utbildningsrevolution vi talar om,
behöver vi bjuda in själarna hos de ungdomar som vi arbetar med,
och när de är redo att utvecklas,
identifiera deras beslutsamhet, motståndskraft och karaktär,
som de redan har utvecklat ...
då kommer deras akademiska färdigheter
att förbättras.
Låt oss tro på unga människor.
Låt oss förse dem med bra resurser.
Jag ska berätta vad min lärare gjorde för mig.
Hon trodde på mig så mycket
att hon lurade mig till att tro på mig själv.
Tack ska ni ha.
(Applåder)