Duže od decenije
sam izučavao mlade ljude koji su isterani iz škola,
takozvane "ispisane".
Kako ih je obrazovni sistem izneverio,
završavaju na ulicama gde su podložni nasilju,
policijskom maltretiranju,
policijskoj brutalnosti
i zatvoru.
Pratim ove mlade ljude ponekad godinama,
u institucionalnim okruženjima,
kako bih pokušao da shvatim ono što neki zovu "put od škole do zatvora".
Kad pogledate ovakvu sliku,
maldih ljudi koje izučavam...
možda vidite nevolje.
Mislim, jedan od dečaka drži flašu pića u ruci,
ima 14 godina
i školski je dan.
Drugi ljudi kad vide ovu sliku
možda vide bande,
nasilnike, delinkvente -
kriminalce.
Međutim, ja to vidim drugačije.
Vidim ove mlade ljude kroz perspektivu
koja traga za doprinosima koje donose obrazovnom sistemu.
Pa, hoćete li da mi se pridružite u menjanju toga kako označavamo mlade
od "rizičnih" do "obećavajućih"?
(Aplauz)
Kako da znam da ovi mladi ljudi
imaju potencijal i obećavaju promene?
Znam jer sam jedan od njih.
Vidite, odrastao sam u strašnom siromaštvu u gradu u unutrašnjosti,
bez oca -
napustio me je pre mog rođenja.
Primali smo socijalnu pomoć,
ponekad smo bili beskućnici,
mnogo puta gladni.
Do svoje 15. godine,
bio sam u popravnom tri puta zbog tri prekršaja.
Najbolji prijatelj mi je već bio ubijen.
I uskoro potom,
dok sam stajao pored ujaka,
on je upucan.
I dok sam čekao hitnu da stigne
duže od jednog sata...
on je iskrvario na ulici.
Izgubio sam veru i nadu u svet,
i digao sam ruke od sistema jer me je sistem izneverio.
Nisam imao šta da ponudim
i niko nije imao šta da meni ponudi.
Bio sam fatalista.
Nisam čak ni smatrao da ću doživeti 18. rođendan.
Razlog zašto sam danas ovde
je jer je nastavnica, koju je bilo briga, posegnula za mnom
i uspela je da dosegne moju dušu.
Ova nastavnica,
Gđa Ras...
bila je onaj tip nastavnika koji se uvek meša u vaš posao.
(Smeh)
Bila je tip nastavnika u fazonu:
"Viktore, tu sam za tebe kad god budeš spreman."
(Smeh)
Nisam bio spreman.
Ali je razumela osnovni princip kod mladih poput mene.
Mi smo poput ostriga.
Jedino ćemo se otvoriti kad budemo spremni,
a ako niste tu kad smo spremni,
opet ćemo se sklopiti.
Gđa Ras je bila tu za mene.
Imala je razumevanja za kulturu,
poštovala je moju zajednicu, moje ljude, moju porodicu.
Ispričao sam joj za mog ujaka Rubena.
Vodio bi me da radim s njim jer sam bio švorc,
a on je znao da mi je potreban novac.
Sakupljao je staklene flaše za novac.
U četiri sata ujutru na radni dan,
ubacivali smo staklene flaše u njegov kombi,
a flaše su se lomile.
I moje šake i ruke bi krvarile,
i moje patike i pantalone bi bile natopljene krvlju.
Bio sam preplašen i u bolovima, te bih prestao da radim.
A moj ujak bi me pogledao u oči i rekao bi mi:
"Mijo,
estamos buscando vida."
"Tragamo za boljim životom,
pokušavamo da iz ničega stvorimo nešto."
Gđa Ras je poslušala moju priču,
napravila mesta za nju u učionici i rekla:
"Viktore, ovo je tvoja snaga.
Ovo je tvoj potencijal.
Tvoja porodica, kultura, zajednica su te naučili etici vrednog rada
i ti ćeš je koristiti da osnažiš sebe u akademskom svetu,
kako bi mogao da se vratiš i osnažiš svoju zajednicu."
Uz pomoć gđe Ras,
na kraju sam se vratio u školu.
Čak sam i dobio sve ocene na vreme
i maturirao sam sa odeljenjem.
(Aplauz)
No gđa Ras mi je rekla neposredno pred maturu:
"Viktore, tako sam ponosna na tebe.
Znala sam da to možeš.
Sad je vreme da ideš na fakultet."
(Smeh)
Na fakultet, ja?
Čoveče, na čemu je ova nastavnica kad misli da ću ići na fakultet?
Aplicirao sam kod mentora, uz njenu pomoć,
dobio pismo da sam primljen,
a u jednom od paragrafa je stajalo:
"Primljeni ste sa uslovnim statusom."
Rekao sam: "Uslovno? Ja sam već na uslovnoj,
to nije važno?"
(Smeh)
Bila je to akademska uslovna, ne kriminalna uslovna.
Ali šta nastavnici, poput gđe Ras, rade da imaju uspeha kod mladih
poput onih koje proučavam?
Predlažem tri strategije.
Prva:
otarasimo se deficitne perspektive u obrazovanju.
"Ovi ljudi potiču iz kulture nasilja.
kulture siromaštva.
Ovi ljudi su rizični, ovi ljudi ne dolaze u školu.
Ovi ljudi su prazne posude koje mi treba da ispunimo znanjem.
Oni imaju probleme,
mi imamo rešenja."
Druga strategija.
Cenimo priče koje mladi ljudi donose u škole.
Njihove priče o prevazilaženju nepremostivih prepreka su snažne.
I znam da znate neke od tih priča.
Same ove priče i iskustva
u sebi već sadrže odlučnost, karakter i otpornost.
Zato pomozimo mladim ljudima da rafinišu te priče.
Pomozimo im da budu ponosni na sebe
jer naš obrazovni sistem prihvata njihove porodice, kulturu,
njihove zajednice
i skup veština koje su stekli da bi preživeli.
A treća strategija je najvažnija:
resursi.
Moramo da obezbedimo odgovarajuće resurse za mlade.
Sama odlučnost neće biti dovoljna.
Možete da sedite tu i da mi iznova ponavljate:
"Slušaj, čoveče, uspravi se uz pomoć petlji na čizmama."
Ali ja sam rođen bez petlji na čizmama -
(Smeh)
Kako da se uspravim?
(Aplauz)
Obuka za posao,
mentorstvo,
savetovanja...
Podučavanje mladih da uče na sopstvenim greškama,
umesto što ih kriminalizujemo
i izvlačimo iz učionica kao da su životinje.
Šta mislite o ovome?
Predlažem da uvedemo restorativnu pravdu u svaku srednju školu u Americi.
(Aplauz)
Pa smo krenuli da testiramo ove ideje u zajednici Vots u Los Anđelesu
na 40 mladih ljudi koji su bili primorani da napuste školu.
Vilijam je bio jedan od njih.
Vilijam je bio jedno od dece koje je etiketirano na sve načine.
Ispisao se iz škole, bio je član bande,
kriminalac.
A kad smo ga upoznali, uporno se opirao.
Ali sam se sećao šta je gđa Ras govorila:
"Hej, tu sam za tebe, kad god budeš spreman."
(Smeh)
Te je vremenom -
vremenom je počeo da se otvara.
I sećam se dana kad je došlo do preokreta.
Bili smo u velikoj grupi,
a mlada dama iz našeg programa je plakala
jer nam je ispričala svoju snažnu priču
o tome kako joj je otac ubijen
i telo mu je prikazano narednog dana u novinama.
I dok je ona plakala, nisam znao šta da radim,
pa sam je pustio na miru,
a Vilijamu je bilo dosta.
Lupio je rukama o klupu i rekao:
"Hej, svi! Grupni zagrljaj! Grupni zagrljaj!"
(Aplauz)
Suze i bol ove mlade dame su se pretvorile u radost i smeh
zbog saznanja da ima podršku zajednice,
a Vilijam je tako naučio da njegov život ima svrhu:
da pomogne u lečenju duša ljudi iz njegove zajednice.
Ispričao nam je svoju priču.
Rafinisali smo njegovu priču,
kako bi se preobličila iz priče o žrtvi u priču o opstajanju
kojim su prevaziđene nedaće.
Dali smo toj priči veliki značaj.
Vilijam je potom završio srednju školu,
dobio je dozvolu za radnika obezbeđenja kako bi se zaposlio u obezbeđenju
i trenutno radi u lokalnom školskom okrugu.
(Aplauz)
Mantra gđe Ras -
njena mantra je uvek bila:
"Kada podučavate srcu, um će uvek da sledi."
Veliki pisac Halil Džubran kaže:
"Naznačajnije duše su izrasle iz patnje.
Krupni karakteri su izbrazdani ožiljcima."
Verujem da u ovoj obrazovnoj revoluciji o kojoj govorimo
moramo da pozovemo duše mladih s kojima radimo,
a čim uspeju da rafinišu -
da prepoznaju odlučnost, otpornost i karakter
koji su već razvili -
njihova akademska dostignuća će biti unapređena.
Verujmo u mlade ljude.
Pružimo im odgovarajuće resurse.
Reći ću vam šta je moja nastavnica uradila za mene.
Toliko je verovala u mene
da me je obmanula da poverujem u sebe.
Hvala vam.
(Aplauz)