De mai bine de 10 ani,
studiez tinerii care au fost dați afară din școală,
așa numitele „abandonuri școlare”.
Pentru că sfârșesc prin a fi dezamăgiți de sistemul de educație,
sunt pe străzi, unde sunt expuși la violență,
hărțuire din partea poliției,
brutalitate
și închisoare.
Am urmărit acești tineri ani de zile,
în centre instituționalizate,
pentru a înțelege ceea ce unii numesc „drumul școală-închisoare".
Dacă privești o poză
cu tinerii ce fac obiectul studiului meu,
poți să vezi probleme.
Unul dintre băieți are o sticlă de alcool în mână,
are 14 ani
și e într-o zi de școală.
Alte persoane care se uită la această poză
pot vedea găști,
golani, delincvenți,
infractori.
Dar eu văd lucrurile altfel.
Văd acești tineri prin prisma
avantajelor pe care le aduc la sistemul de învățământ.
Vreți să mă însoțiți în procesul de schimbare a etichetei acestor tineri
de la risc la reușită?
(Aplauze)
Cum știu că acești tineri
au posibilitate și speranță de schimbare?
Știu asta pentru că sunt unul dintre ei.
Știți, am crescut în mare sărăcie într-un cartier sărac,
fără tată,
care m-a abandonat înainte de a mă naște.
Trăiam din ajutorul social,
căteodată fără casă,
de multe ori flămânzi.
La 15 ani
fusesem deja în închisoare de trei ori pentru trei infracțiuni.
Cel mai bun prieten al meu fusese omorât.
Și puțin după aceea,
în timp ce stăteam lângă unchiul meu,
acesta a fost împușcat.
Așteptând ambulanța să vină,
pentru mai mult de o oră,
a murit acolo pe stradă.
Mi-am pierdut încrederea în oameni
și în sistem, pentru că sistemul mă dezamăgise.
Nu aveam nimic de oferit
și nimeni nu avea nimic să-mi ofere.
Eram pesimist.
Nici nu credeam că voi ajunge să împlinesc 18 ani.
Motivul pentru care sunt azi aici
e pentru că un profesor căruia i-a păsat
a reușit să ajungă la sufletul meu.
Acest profesor,
doamna Russ,
era genul de profesor care se amesteca mereu în treburile tale.
(Râsete)
Era genul de profesor care zicea:
„Victor, sunt aici pentru tine oricând ești pregătit."
(Râsete)
Nu eram pregătit.
Dar a înțeles un principiu de bază despre tinerii ca mine,
Suntem precum scoicile.
Ne deschidem numai când suntem gata,
și dacă nu ești acolo când suntem gata,
ne închidem la loc.
Doamna Russ a fost acolo pentru mine.
Era competentă cultural,
mi-a respectat comunitatea, lumea mea, familia mea.
I-am spus o întâmplare cu unchiul Ruben.
Cum mă lua la lucru cu el pentru că eram sărac
și el știa că am nevoie de bani.
Se ocupa cu adunatul sticlelor.
La 4 dimineața, înainte de școală,
aruncam sticlele în remorca lui
și ele se spărgeau.
Iar mâinile și brațele mele sângerau,
iar tenișii și pantalonii mei erau plini de sânge.
Eram îngrozit și mă durea, așa că mă opream din lucru.
Iar unchiul meu mă privea în ochi și îmi spunea:
„Mijo,
estamos buscando vida."
„Suntem în căutarea unei vieți mai bune,
încercăm să facem ceva din nimic."
Doamna Russ a ascultat povestea,
a apreciat-o în clasă și a spus:
„Victor, aici este forța ta.
Acesta e potențialul tău.
Familia, cultura, comunitatea ta te-au învățat să muncești din greu,
iar asta îți va da putere în mediul academic,
ca să te poți întoarce să-ți mobilizezi comunitatea."
Cu ajutorul doamnei Russ,
am sfârșit prin a mă-ntoarce la școală.
Mi-am terminat clasele la timp
și am absolvit cu clasa mea.
(Aplauze)
Însă doamna Russ mi-a spus chiar înainte de absolvire:
„Victor, sunt atât de mândră de tine.
Am fost convinsă că o să poți.
Acum e vremea să mergi la facultate."
(Râsete)
Facultate? Eu?
Oare ce fumează profesoara asta de crede că mă duc la facultate?
Am aplicat cu ajutorul mentorilor și ajutorului pe care mi l-a dat,
am primit scrisoare de acceptare
și unul dintre paragrafe spunea:
„Ați fost admis cu statut condiționat."
Condiționat? Păi sunt deja eliberat condiționat,
asta nu contează?
(Râsete)
Era vorba de condiționare academică, nu condiționare penală.
Ce fac profesorii precum doamna Russ ca să aibă succes cu tineri
ca cei din studiul meu?
Vă propun trei strategii.
Prima:
haideți să scăpăm de perspectiva carențelor în educație.
„Acești oameni vin dintr-o cultură a violenței,
o cultură a sărăciei.
Aceștia prezintă riscuri; sunt chiulangii.
Acești oameni sunt recipiente goale pe care să le umplem cu învățătură.
Ei au probleme,
noi avem soluții."
A doua:
Să dăm importanță poveștilor cu care acești tineri vin la școală.
Poveștile lor despre cum au depășit momente critice sunt extrem de importante.
Știu că ați auzit asemenea povești.
Aceste povești și experiențe
sunt pline de curaj, caracter și hotărâre.
Să-i ajutăm pe tineri să îmbunătățească aceste povești.
Să-i ajutăm să fie mândri de cine sunt,
pentru că sistemul nostru de educație le primește familiile, culturile,
comunitățile
și deprinderile învățate pentru a supraviețui.
Și a treia strategie, cea mai importantă:
resursele.
Trebuie să acordăm resurse adecvate tinerilor.
Doar determinarea nu va fi suficientă.
Poți să-mi spui la nesfârșit:
„Hei, apucă-te de șireturi și ridică-te."
Dar dacă m-am născut fără șireturi la bocanci...
(Râsete)
Cum să mă ridic?
(Aplauze)
Formare profesională,
îndrumare,
consiliere...
Să-i educăm pe tineri să învețe din greșelile lor
în loc să-i învinovățim
și să-i dăm afară din sălile de clasă ca pe niște animale.
Ce ziceți despre asta?
Propun să aplicăm justiția reparatorie în fiecare liceu din America.
(Aplauze)
Am fost să testăm aceste idei în Watts, Los Angeles,
cu 40 de tineri care fuseseră dați afară din școală.
William era unul dintre ei.
William era genul de copil etichetat în toate felurile.
Abandonase școala, era într-o gașcă,
era un infractor.
Și când ne-am întâlnit era foarte reticent.
Dar mi-am amintit ce spunea doamna Russ.
„Sunt aici pentru tine oricând ești pregătit."
(Râsete)
Așa că, în timp,
a început să se deschidă.
Mi-aduc aminte ziua când a făcut schimbarea.
Eram într-un grup mai mare
și o tânără din programul nostru plângea
pentru că ne povestise ceva impresionant
despre tatăl ei care fusese omorât,
iar poza cu corpul lui apăruse în ziarul de a doua zi.
Și nu știam ce să fac când ea plângea,
așa că am lasat-o în pace,
însă William n-a mai putut.
Și-a izbit palmele de birou și a zis:
„Hei, oameni buni! Îmbrățișare de grup!"
(Aplauze)
Lacrimile și durerea acestei tinere s-au transformat în bucurie și râsete
știind că cei din jur au grijă de ea,
iar William și-a dat seama acum că are un rost în viață:
acela de a-i ajuta pe oamenii din jur să-și vindece sufletul.
Ne-a spus povestea lui.
Am îmbunătățit această poveste
ca să ajungă de la povestea unei victime la cea a unui supraviețuitor
care a depășit greutățile.
Am pus mare preț pe ea.
William s-a întors să termine liceul,
și-a luat certificatul de agent de pază,
iar acum lucrează la inspectoratul școlar local.
(Aplauze)
Mantra doamnei Russ
a fost întotdeauna:
„Când înveți inima, mintea va urma și ea."
Marele scriitor Khalil Gibran spunea:
„Marile caractere s-au născut din suferință.
Marile personalități poartă urmele cicatricilor."
Sunt convins că în această revoluție educațională despre care vorbim,
trebuie să invităm sufletele tinerilor cu care lucrăm,
și odată ce sunt în stare să le îmbunătățească,
să-și găsească curajul, hotărârea și forța morală
pe care le-au dezvoltat deja,
atunci performanța lor academică se va îmbunătăți.
Să avem încredere în tineri.
Să le oferim cele mai potrivite resurse.
Am să vă spun ce a făcut profesoara mea pentru mine.
A crezut în mine în așa măsură
încât m-a făcut și pe mine să cred în mine.
Mulțumesc.
(Aplauze)