Postoje povijesni zapisi koji nam pokazuju kako su se stari Grci odijevali,
kako su živjeli,
kako su se borili...
No kako su mislili?
Jedna prirodna ideja je da su najdublji aspekti ljudske misli --
naša sposobnost da zamišljamo,
da budemo svjesni,
da sanjamo --
uvijek bili isti.
Druga mogućnost
je da su društvene transformacije koje su oblikovale našu kulturu
možda promijenile i strukturne stupove ljudske misli.
Možemo svi imati drugačije mišljenje u vezi toga.
Zapravo, to je filozofska rasprava koja već dugo traje.
No je li ovo pitanje imalo primamljivo znanosti?
Htio bih predložiti
da na isti način na koji možemo rekonstruirati izgled antičkih gradova
samo na osnovi nekoliko cigli,
da su zapisi kulture arheološke snimke,
fosili ljudske svijesti.
U stvari,
radeći neku vrstu psihološke analize
nekih od najstarijih knjiga ljudske kulture,
Julian Jaynes je u 70-ima došao do vrlo divlje i radikalne hipoteze:
da su prije samo 3.000 godina,
ljudi bili ono što bi danas nazvali shizofrenicima.
Ovu tvrdnju je temeljio
na činjenici da su se prvi ljudi opisani u tim knjigama
ponašali konzistentno,
u drugačijim tradicijama na drugačijim mjestima na svijetu,
kao da su čuli i slušali glasove
koje su percipirali kao da dolaze od Bogova,
ili muza...
što bismo danas nazvali halucinacijama.
Tek tada, kako je vrijeme prolazilo,
počeli su prepoznavati da su oni bili stvaratelji,
vlasnici tih unutarnjih glasova.
S time su dobili introspekciju:
sposobnost razmišljanja o vlastitim mislima.
Jaynesova teorija je da je svjesnost,
barem na način na koji ju percipiramo danas,
gdje se osjećamo kao piloti vlastitog postojanja --
poprilično svježa u kulturnom razvoju.
Ova teorija je poprilično spektakularna,
no ima očiti problem
da je izgrađena na samo nekoliko vrlo specifičnih primjera.
Pitanje je može li teorija
da je introspekcija izgrađena u ljudskoj povijesti prije samo 3.000 godina
biti promatrana na kvantitativan i objektivan način.
Vrlo je očito kako gledati ovaj problem .
Nije se Platon probudio jednog dana i napisao:
"Pozdrav, ja sam Platon,
i od danas imam punu introspektivnu svijest."
(Smijeh)
Ovo nam zapravo govori koja je srž problema.
Moramo pronaći pojavu koncepta koji nije nikada izgovoren.
Riječ introspekcija se ne pojavljuje niti jedan jedini put
u knjigama koje želimo analizirati.
Naš način da ovo riješimo je da napravimo prostor od riječi.
Ovo je ogroman prostor koji sadrži sve riječi
na takav način da razmak između bilo koje dvije riječi
označava koliko su blisko povezane.
Na primjer,
želite da riječi "pas" i "mačka" budu vrlo blizu,
no da riječi "grejp" i "logaritam" budu jako daleko.
To mora biti istinito za bilo koje dvije riječi u prostoru.
Postoje razni načini kako da konstruiramo prostor od riječi.
Jedan je da samo pitamo stručnjake,
kao što radimo s rječnicima.
Druga mogućnost
je da pratimo jednostavnu pretpostavku da su dvije riječi povezane,
kada se pojavljuju u istim rečenicama,
istim odlomcima,
istim dokumentima,
češće nego bi se očekivalo pukim slučajem.
Ova jednostavna hipoteza,
jednostavna metoda,
se s nekim računalnim trikovima
koji su povezani s činjenicom
da je ovo vrlo kompleksan i visoko dimenzionalan prostor,
pokazuje poprilično uspješnom.
Dat ću vam primjer kako ovo dobro funkcionira,
Ovo je rezultat koji dobijemo kada analiziramo neke poznate riječi.
Kao što možete vidjeti
riječi su automatski organizirane u semantička susjedstva.
Imate voće, dijelove tijela,
dijelove računala, znanstvene izraze i tako dalje.
Algoritam također identificira hijerarhijsku organizaciju koncepata.
Na primjer,
možete vidjeti da se znanstveni termini dijele na dvije podkategorije
astronomskih i fizičkih termina.
Onda postoje vrlo fine stvari.
Na primjer, riječ astronomija,
za koju se čini da je bizarna tamo gdje je,
je ustvari upravo tamo gdje bi i trebala biti,
između onoga što je,
znanost,
i onoga što opisuje,
astronomske termine.
Mogli bismo nastaviti s ovime.
Zapravo, ako dovoljno dugo gledate u ovo,
i gradite nasumične putanje,
vidjet ćete da je osjećaj pomalo kao da pišete poeziju.
Ovo je iz razloga što je, na neki način,
hod u ovom prostoru kao hod u umu.
Zadnja stvar
je da ovaj algoritam također identificira što su naše intuicije,
koje riječi vode u susjedstvo introspekcije.
Na primjer,
riječi kao "sebe", "krivnja", "razum", "osjećaj",
su vrlo blizu "introspekciji",
no ostale riječi,
kao što su "crvena", "nogomet", "svijeća", "banana",
su stvarno jako daleko.
Jednom kada smo napravili prostor,
pitanje povijesti introspekcije,
ili povijesti bilo kojeg koncepta
koji bi se ranije smatrao apstraktnim i nekako maglovitim,
postaje konkretan --
postaje primamljiv kvantitativnoj znanosti.
Sve što trebamo napraviti je uzeti knjige,
digitalizirati ih,
i uzeti ovu rijeku riječi kao putanju
i projicirati ju u prostoru,
i onda pitati troši li ova putanja puno vremena
kružeći blizu koncepta introspekcije.
S ovime,
možemo analizirati povijest introspekcije
u tradiciji stare Grčke,
za koju imamo najbolje moguće pisane izvore.
Ono što smo napravili je da smo uzeli knjige --
vremenski ih posložili --
iz svake knjige uzmemo riječi
i projiciramo ih u prostor,
i pitamo za svaku riječ koliko je blizu introspekciji,
i izračunamo prosjek.
Tada pitamo, kako vrijeme ide sve dalje,
približavaju li se knjige bliže i bliže
konceptu introspekcije.
Ovo je točno ono što se dogodilo u tradiciji antičke Grčke.
Možete vidjeti da u najstarijim knjigama homerske tradicije,
postoji malo pojava knjiga koje se približavaju introspekciji.
No, oko 4 stoljeća prije Krista,
ovo se počinje ubrzano povećavati na čak peterostruko povećanje
knjigama koje dolaze bliže i bliže i bliže
konceptu introspekcije.
Jedna od lijepih stvari u vezi ovoga
je da možemo pitati
je li ovo također istina za drugačije, nezavisne tradicije.
Istu analizu smo napravili i za židovsko kršćansku tradiciju,
i dobili smo virtualno isti uzorak.
Opet, vidite mali pomak od najstarijih knjiga u Starom zavjetu,
pa se povećava puno brže
u novim knjigama Novog zavjeta.
I onda imamo vrh introspekcije
u Ispovjestima Svetog Augustina,
oko 4 stoljeća nakon Krista.
Ovo je bilo vrlo važno,
jer je Sveti Augustin prepoznat od strane učenjaka,
filologa, povjesničara,
kao jedan od osnivača introspekcije.
Zapravo, neki vjeruju kako je on otac moderne psihologije.
Dakle naš algoritam,
koji ima vrlinu da je kvantitativan,
objektivan,
i naravno, iznimno brz --
treba mu dijelić sekunde --
može uhvatiti neke od najvažnijh zaključaka
ove duge tradicije istraživanja.
To je na neki način jedna od ljepota znanosti,
da se sada ova ideja može prevesti
i generalizirati na potpuno druge aspekte.
Dakle na isti način na koji smo se pitali o povijesti ljudske svijesti,
možda najizazovnije pitanje koje si možemo postaviti
je može li nam ovo reći nešto o budućnosti naše svijesti.
Točnije,
mogu li nam riječi koje koristimo danas
reći nešto o našim umovima za par dana,
mjeseci
ili za godinu.
Na isti način na koji mnogo nas nosi senzore
koji prepoznaju naš rad srca,
naše disanje,
naše gene,
u nadama da će nam to pomoći spriječiti bolesti,
možemo se pitati može li nam praćenje i analiza riječi koje govorimo,
tvitamo, šaljemo e-mailom, pišemo,
reći unaprijed da nešto nije u redu s našim umovima.
S Guillermom Cecchijem,
koji mi je bio brat u ovoj avanturi,
sam se bacio na ovaj zadatak.
To smo učinili analizirajući snimane govore 34 mlade osobe
koje su bile u visokom riziku razvijanja shizofrenije.
Napravili smo ovo, mjerili smo govore prvi dan,
i pitali se mogu li značajke govora predvidjeti,
u okviru od skoro 3 godine,
budući razvoj psihoze.
No unatoč našim nadama,
postigli smo neuspjeh za neuspjehom.
Nema dovoljno informacija u semantici
da se predvidi budućnost organizacije uma.
Bilo je dovoljno dobro
da bi se vidjela razlika između grupe shizofrenika i kontrolne grupe,
otprilike kao i za antičke tekstove,
no ne i za predviđanje buduće psihoze.
No, onda smo shvatili
da možda najvažnija stvar nije toliko što su govorili
nego kako su to govorili.
Specifičnije,
ne radi se o tome u kojem semantičkom susjedstvu se nalaze riječi,
već koliko daleko i brzo su skočile
iz jednog semantičkog susjedstva u drugi.
Smislili smo mjeru,
koju smo nazvali semantička povezanost,
koja suštinski mjeri dosljednost govora unutar jedne semantičke teme,
jedne semantičke kategorije.
Pokazalo se da je za ovu grupu od 34 osobe,
algoritam mogao, na temelju semantičke povezanosti, predvidjeti
sa 100% preciznošću,
tko će razviti psihozu, a tko ne.
To je nešto što nije moglo biti ostvareno --
ni blizu --
sa svim drugim postojećim kliničkim mjerama.
Sjećam se živo dok sam radio na tome,
sjedio sam za računalom
i vidio puno Polovih tvitova --
Polo je bio moj prvi učenik u Buenos Airesu,
i u to vrijeme je živio u New Yorku.
Bilo je nešto u njegovim tvitovima --
nisam točno mogao razaznati što, jer nije bilo ničega eksplicitnog --
no dobio sam snažan osjećaj,
snažan predosjećaj, da je nešto pogrešno.
Uzeo sam telefon i nazvao Pola,
i ustvari se nije osjećao dobro.
Ova jednostavna činjenica,
to čitanje između redova,
mogao sam osjetiti kroz riječi, njegove emocije,
je bio jednostavan, ali vrlo efektivan način za pomoć.
Ono što vam kažem danas,
je da se približavamo razumijevanju
kako možemo pretvoriti intuiciju koju svi imamo,
koju svi dijelimo,
u algoritam.
Radeći to,
možemo vidjeti u budućnosti vrlo drugačiji oblik mentalnog zdravlja,
baziranog na objektivnim, kvantitativnim i automatskim analizama
riječi koje pišemo,
i koje govorimo.
Hvala.
(Pljesak)