Kao konceptualni umetnik,
stalno tragam za kreativnim načinima da podstaknem izazovne razgovore.
To činim kroz slikarstvo, skulpture, video zapise i performans.
Ipak, bez obzira na format,
dva moja omiljena materijala su istorija i dijalog.
Godine 2007. stvorio sam „Lotosa“,
2,3 metara u prečniku,
270 kg težine staklenog prikaza lotosovog cveta.
U budizmu, lotos predstavlja simbol transcedentnosti
i čistoće uma i duha.
Međutim, sagledavanje ovog lotosa izbliza
otkriva da svaka latica predstavlja poprečni presek broda sa robovima.
Ovaj čuveni dijagram je preuzet iz britanskog priručnika za robovlasnike
i kasnije su ga koristili abolicionisti da prikažu strahote ropstva.
U Americi ne volimo da govorimo o ropstvu,
niti ga posmatramo kao globalnu industriju.
Ipak, pomoću ovog budističkog simbola,
nadam se da učinim univerzalnim i postignem prevazilaženje
istorije i traume crne Amerike
i podstaknem diskusije o našoj zajedničkoj prošlosti.
Da bismo stvorili „Lotos“, izgravirali smo preko 6 000 figura.
Ovo je kasnije dovelo do porudžbine od strane grada Njujorka
da se napravi verzija od 7,6 metara u čeliku
kao stalna instalacija akademije za mladiće Igl,
škole za crnačke i latinoameričke učenike,
dve grupe koje je ova istorija najviše pogodila.
Iste dve grupe su pod velikim uticajem jedne skorije pojave,
ali dopustite da napravim digresiju.
Prikupljao sam drvene afričke figure
iz turističkih radnji i sa buvljih pijaca širom sveta.
Njihova autentičnost i poreklo su sasvim pod znakom pitanja,
ali ljudi veruju da ih prožima moć,
pa čak i magija.
Tek nedavno sam našao način kako da ovo iskoristim u svom radu.
(Pucnji pištolja)
Od 2012. godine, svet je bio svedok ubistava Trejvona Martina,
Majkla Brauna, Erika Garnera, Sandre Blend, Tamira Rajsa
i bukvalno bezbroj drugih nenaoružanih građana crne rase
koje je počinila policija,
pri čemu bi se ona često izvukla bez ikakve kazne.
Radi uvažavanja ovih žrtava
i nekoliko situacija u kojima sam čak i ja,
profesor cenjenog univerziteta koji se pridržava zakona,
bio meta maltretiranja policije pod pretnjom oružjem.
Stvorio sam ovaj opus jednostavno nazvan „BAM“.
Bilo je važno izbrisati identitet svake od ovih figura,
učiniti da izgledaju isto i da bude lakše ne pridavati im značaj.
Da bih to postigao, umočio sam ih u debeli braon vosak
pre nego što sam ih odneo na strelište
gde sam im izmenio oblik mecima.
Bilo je zabavno
igrati se velikim oružjem i kamerama za usporeno snimanje.
Ipak, moje poštovanje prema ovim figurama sprečavalo me je da zaista povučem okidač,
jer sam se nekako osećao kao da bih pucao na samog sebe.
Na kraju je moj kamerman Raul pucao.
Zatim sam uzeo ostatke ovih figura,
napravio kalupe i izlio ih najpre u vosku,
a na kraju u bronzi, kao na prikazu koju ovde vidite,
koji nosi tragove svog nasilnog stvaranja
poput bojnih rana ili ožiljaka.
Kada sam nedavno pokazao ovaj rad u Majamiju,
jedna žena mi je rekla da je osetila svaki pucanj na svojoj duši.
Takođe je osetila da ovakva umetnička dela
odaju počast žrtvama tih ubijanja,
kao i drugim žrtvama rasnog nasilja kroz čitavu istoriju SAD-a.
Međutim, „Lotos“ i „BAM“ predstavljaju više od istorije SAD-a.
Kada sam ih prikazivao prošle godine u Berlinu,
student filozofije me je upitao šta je podstaklo na ta nedavna ubistva.
Pokazao sam mu fotografiju razglednice sa linčovanjem
iz ranih 1900-ih godina
i podsetio ga da se ta ubijanja odvijaju već preko 500 godina.
Ipak, samo kroz pitanja poput njegovog
i promišljeniji dijalog o istoriji i rasi
možemo se razviti kao pojedinci i društvo.
Nadam se da će moj umetnički rad stvoriti siguran prostor
za tu vrstu iskrene razmene
i priliku da se ljudi međusobno aktiviraju
u pravom i neophodnom razgovoru.
Hvala.
(Aplauz)