אוקיי, אז, וידוי:
אני תמיד הייתי אובססיבי באופן מוזר עם פרסום.
אני זוכר שהייתי צופה בסרטים המצוירים בשבת בבוקר,
הייתי מתרכז יותר בפרסומות
מאשר בתוכניות,
מנסה להבין איך הם מנסים להיכנס לראש שלי.
בסופו של דבר, זה הוביל לעבודת החלומות שלי.
אני הפכתי לשותף בסוכנות פרסום גדולה בניו יורק.
אבל אז, כל זה השתנה פתאום ב-23 לפברואר, 1997,
כשאחי הצעיר מאט נורה בראשו
בירי שהתרחש בקומת התצפית
של בניין האמפייר סטייט.
פתאום, המשפחה שלי נזרקה לאמצע של סיוט,
כשנאמר לנו שאחי עומד למות,
ממש ניתנה לנו ההזדמנות להיפרד ממנו,
לאחר מכן מספר ניתוחי חירום במוח
ועכשיו מה שהסתכם, בשביל מאט,
כחיים שלמים של התאוששות באומץ לב מפגיעת מוח טראומטית.
הוא בהחלט הגיבור שלי.
אבל כמה ש -- (מחיאות כפיים) כן, מגיע לו --
(מחיאות כפיים)
אבל כמה שהטרגדיה הזו הייתה סיוט בשביל המשפחה שלנו,
אני לעתים קרובות חושב כמה גרוע יותר זה יכול היה להיות;
למעשה, כמה גרוע יותר זה באמת ל-90 משפחות בכל יום
שהן לא כה ברות מזל,
שמאבדים את היקרים להם -- אחים, אחיות, בנים, בנות, הורים.
לא כולם מגיעים לכותרות הארציות.
למעשה, רובם לא.
הם הולכים לרוב ללא התייחסות,
במדינה שהגיעה למצב שקיבלה מגפה לאומית מבישה
כמעין מצב נורמלי חדש.
אז התפטרתי מהעבודה שלי בפרסום
כדי לנסות לעשות משהו לגבי המגפה הלאומית המבישה,
כי הגעתי למסקנה
שהאתגרים למניעת אלימות בנשק
הם למעשה אותם אלו שגרמו לי לאהוב פרסום,
שהם לנסות ולהבין איך להפעיל אנשים.
רק שבמקום לעשות את זה כדי למכור מוצרים,
לעשות את זה כדי להציל חיים.
וזה מגיע למציאת מכנה משותף,
איפה שמה שאני רוצה מתנגש עם מה שאתה רוצה.
ואתם אולי תופתעו לגלות, כשזה מגיע לאלימות בנשק,
בעצם כמה מכנה משותף יש.
בואו נסתכל, לדוגמא, על אנשים שאוהבים לצוד,
ספורט שמיליונים ברחבי ארצות הברית נהנים ממנו.
זו מסורת ארוכת שנים. משפחות.
במקומות מסוימים,
היום הראשון של עונת הציד הוא למעשה יום חופש מבית הספר.
מה הציידים רוצים?
טוב, אז הם רוצים לצוד. הם אוהבים את הרובים שלהם.
הם מאמינים עמוקות
בתיקון השני לחוקה לבעלות על הרובים האלו.
אבל זה לא אומר שאין מכנה משותף.
למעשה, יש הרבה ממנו,
נתחיל ברעיון הבסיסי של להרחיק את הרובים האלו מידיים מסוכנות.
זה לא עניין של לקחת נשקים מסוימים מכל האנשים.
זה עניין של להרחיק את כל כלי הנשק מאנשים מסוימים,
ואלו האנשים, מסתבר, שכולנו מסכימים שלא צריכים נשק:
עבריינים אלימים מורשעים, מתעללים במשפחות,
חולי הנפש המסוכנים.
כולנו יכולים להעריך
איך בדיקות הרקע היו יעילות באופן מדהים
בלהרחיק נשק מידיים מסוכנות.
בתוך 20 שנה, בדיקות הרקע אצל סוחרי נשק מורשים
חסמו 2.4 מיליון מכירות נשק
לאנשים האלו שכולנו מסכימים שלא צריך שיהיה להם נשק.
(מחיאות כפיים)
ואם אתם אוהבים נשק או שונאים נשק, אתם בטח גם מ
שלא צריכים להיות אלפי מכירות של נשק בכל יום
בתערוכות נשק או ברשת
בלי בדיקות הרקע הללו,
בדיוק כמו שלא צריך שיהיו שני תורים לעלות למטוס --
אחד עם ביטחון ואחד בלי ביטחון.
ו -
(מחיאות כפיים)
והמספרים מראים את ההסכמה המדהימה בציבור האמריקני:
90 אחוזים מהאמריקאים תומכים בהרחבה של בדיקות הרקע
לכל מכירות הנשק -- כולל 90 אחוזים מהרפובליקנים,
יותר מ-80 אחוזים ממחזיקי הנשק,
יותר מ-70 אחוזים מחברי איגוד הרובאים הלאומי.
זה לא רעיון מעורר מחלוקת.
למעשה, רק 6 אחוזים מהציבור האמריקאי לא מסכימים.
זה בערך האחוז מהציבור האמריקאי
שמאמין שהנחיתה על הירח הייתה זיוף.
(צחוק)
וזה גם בערך האחוז שמאמין שהממשלה
מכניסה טכנולוגיות לשטיפת מוח בשידורי הטלוויזיה.
זה שיעור ההסכמה לבדיקות רקע.
אבל מה לגבי 300 מיליון כלי הנשק
שכבר נמצאים בבתים ברחבי ארצות הברית?
אז קודם כל, זה חשוב שנבין
שהנשק הזה נמצא ברובו בידיים ובבתים
של אנשים הגונים, שומרי חוק, כמוני וכמוכם,
שרוצים את מה שכולנו רוצים -- כולל לשמור על המשפחות שלנו.
למעשה, זו הסיבה שיותר ויותר אנשים בוחרים להיות בעלי נשק.
לפני 10 שנים, 42 אחוזים מהציבור האמריקני
האמינו - באופן מוטעה -- שנשק הופך את הבית לבטוח יותר.
היום, המספר הזה הוא 63 אחוזים.
למה?
אני די שונא להגיד את זה,
כי זה נוגע לאזור האפלולי, הבטן הרכה של הפרסום,
שאם אומרים שקר גדול מספיק, מספיק פעמים,
בסופו של דבר השקר הופך למציאות.
וזה בדיוק מה שקרה כאן.
השדולה של תאגידי הנשק הוציאה מיליארדי דולרים
לחסום את המרכז לבקרת מחלות ומניעתן
מלעשות מחקר על מגיפת בריאות הציבור של אלימות בנשק;
לחסום רופאי ילדים מלדבר עם הורים
על הסכנות של כלי נשק בבית;
לחסום טכנולוגיה של נשק-חכם וטכנולוגיה נוספת
שתמנע מילדים לירות בנשק של הוריהם
ויכולה להציל חיים.
הם נואשים להסתיר את האמת,
כי הם רואים את האמת כאיום לשורה התחתונה שלהם.
וכל יום,
אנשים מתים כתוצאה מזה.
והרבה מהאנשים האלו הם ילדים.
כל יום בארצות הברית,
תשעה ילדים נורים ללא כוונה.
900 ילדים ובני נוער מתאבדים בכל שנה.
והנה העניין: כמעט כולם עם הנשק של הוריהם.
אפילו שני שליש ממקרי הירי בבית הספר מתבצעים עם כלי נשק מהבית,
כולל הטרגדיה הנוראית
בסנדי הוק.
אני פוגש רבים מההורים האלו;
זה החלק הכי שובר לב בעבודה שלי.
אלו לא אנשים רעים.
הם פשוט חיים עם התוצאות שלא ניתנות לדמיון של החלטה מאוד גרועה,
שנעשתה על בסיס מידע מאוד גרוע
שהוכנס לראשם על ידי אנשים מאוד רעים,
שיודעים היטב על הסבל שהם גורמים לו,
אבל פשוט לא אכפת להם.
והתוצאה היא סיוט --
לא רק למשפחות כמו שלי,
אלא, באמת, בסופו של יום, לכולנו.
אבל אני לא כאן כדי לדבר על הסיוט שהוא אלימות בנשק.
אני כאן כדי לדבר על החלום שלנו, וזה חלום שכולנו חולקים,
שהוא החלום של עתיד טוב יותר ובטוח יותר.
לארגון שלי, לקמפיין של בריידי,
החלום משתקף במטרה האמיצה
לחתוך את מקרי המוות מנשק בארצות הברית בחצי עד 2025.
ואני מקווה להשאיר את כולכם כאן הערב
עם תחושה של בדיוק למה החלום הזה הוא לחלוטין בהישג יד.
כי חברים,
לכל תנועה גדולה מסביב לעולם,
יש רגע שאפשר להסתכל אחורה ולהגיד,
"זה מתי שדברים באמת התחילו להשתנות,"
ואני כאן לומר
שעבור התנועה לסיים את האלימות בנשק בארצות הברית,
הרגע הזה הוא כאן.
(מחיאות כפיים)
אנחנו באופן ברור בנקודת מפנה,
כי הציבור האמריקאי התאחד במיליונים
כמו שאף פעם לא היה, על בסיס המכנה המשותף,
כדי להגיד - "מספיק."
מספיק עם הירי ההמוני בקניונים ואולמות קולנוע
וכנסיות ובתי ספר.
מספיק עם האימה היומיומית של אלימות בנשק בבתים וברחובות
שגובה את חייהם של נשים וגברים שחורים צעירים
בקנה מידה מזעזעים.
מספיק עם גישה קלה לכלי נשק
על ידי האנשים שכולנו מסכימים שלא צריך שיהיה להם.
ומספיק מקבוצה קטנה של פוליטיקאים פחדנים
ששמים את האינטרסים של השדולה של תאגידי הנשק
לפני אלו של האנשים שהם נבחרו לייצג.
מספיק.
(מחיאות כפיים)
והדבר הבאמת מרגש הוא שזה כבר לא רק החשודים הרגילים, כמוני,
שאומרים את זה.
זה כל כך הרבה יותר גדול מזה.
ואם אתם רוצים הוכחה,
בואו נתחיל מאיפה שנראה שרוב השיחות בארצות הברית מתחילות --
עם קים קרדשיאן.
(צחוק)
והנה העניין: זה לא באמת בדיחה.
אני מתכוון, תחשבו על מתי נושאים משתנים.
זה כשהם עוברים מלהיות נושאים פוליטים ונתמכים
ללהיות חלק מתרבות הפופ,
קולות שמגיעים מכל מקום, מפורסמים שמשתמשים בפלטרפורמות שלהם,
מוזיקאים, אתלטים.
ליגת ה-NBA התנדבה.
מומחים שמרניים שלא הייתם מדמיינים
התנדבו.
יש שינוי תרבותי אמיתי --
אני אפילו שמעתי שיש שיחת TED על זה השנה.
זה ההיקף שבו השינוי התרבותי הזה מתרחש.
וכן, קים קרדשיאן עשתה פנייה נלהבת מבלי שהתבקשה
ל-35 מיליון העוקבים שלה בטוויטר
לבדיקות רקע נרחבות.
בואו נסתכל על הבחירות הפוליטיות שמתחממות.
זה היה הנושא הקלאסי שלא נוגעים בו בשביל הדמוקרטים.
לא היה אפשר לברוח ממנו מהר מספיק.
עכשיו מועמדים רצים עליו.
חלק מוכרחים לחזור בהם מעמדות מאוד גרועות
שהם הגנו עליהם בנוחות רבה מאוד עד ממש לאחרונה.
בשביל מישהו כמוני,
לראות אנשים מנפנפים בדירוג השלילי שלהם ב-NRA --
זה כמעט סוריאליסטי לצפות.
אנחנו עדיין מתוקצבים הרבה פחות, כן, משדולת תאגידי הנשק,
ובסופו של דבר זה צריך להשתנות.
אבל אתם יודעים מה?
אנחנו חכמים יותר וששים יותר לקרב, ויש לנו את האמת לצידנו.
ואנחנו במצב תקיפה.
אתם יודעים, אומרים שהאינטרנט הופך את המידע לנגיש.
התקשורת החברתית וחלק מכלי האירגון שכלולים בה
מכילה אקטיביזם נגיש.
זה איפשר לנו להראות איך 90 אחוזי תמיכה באמת נראים.
לפעמים אני חושב על זה --
אתם יודעים, אנחנו נפגשים ותוקפים מיד במיליונים,
משהו כמו תאי דם לבנים.
זה איפשר לנו להתחיל באמת לסגור -- וזו השורה התחתונה --
לסגור את חוסר הקשר המבייש הזה
בין מה שהציבור האמריקני רוצה
לבין מה שהמנהיגים הנבחרים שלנו עושים לגבי זה.
עד לאחרונה,
המצב בקונגרס היה ששיחות מהצד השני,
מששת האחוזים האלו,
עלו במספרם על שיחות מהצד שלנו ב-10 קריאות לאחת.
אנחנו הופכים את המצב הזה לגמרי.
אחרי הטרגדיה הנוראית האחרונה בסאן ברנרדינו,
תקענו מרכזיות של הקונגרס.
הכנסנו 15,000 שיחות לקונגרס ב-24 שעות.
ואתם יודעים מה?
קיבלנו הצבעה על הצעת חוק
שאף אחד לא חשב שתראה אור יום בזמן הקרוב.
אנחנו רואים תנועה אמיתית
לבטל חלק מהחקיקה המרושעת והמכוערת ששדולת הנשק העבירה בעשור האחרון החשוך.
ברור שאחיזת החנק של שדולת הנשק נשברת.
אנחנו ראינו את הפעולות המנהליות ההיסטוריות של נשיא אובמה.
הן לא הולכות עד הסוף,
אבל הן הולכות להציל חיים,
כי הן מרחיבות את בדיקות הרקע
לאלפי מכירות נשק שלא היו להם לפני כן.
ואנחנו צועדים ברחבי המדינה -- אנחנו לא רק ממתינים לקונגרס שיפעל;
זו תהיה כמעט ההגדרה של אי-שפיות.
אנחנו צועדים ברחבי הארץ,
מדינה אחרי מדינה, בסגנון השוויון בנישואים.
ואתם יודעים מה? אנחנו מנצחים.
הקונגרס הוא כמעט תמיד האחרון שמתעורר ומבין
שהוא בצד הלא נכון של ההיסטוריה.
וכשהם מבינים, זה תמיד כיוון שהציבור האמריקני מנער אותם.
וזה בדיוק מה שאנחנו עושים ברגע זה,
בזמן שאנחנו בנקודת המפנה הזו.
אתם יודעים, לאחרונה טסתי מחוף אל חוף כדי לשאת נאום
בפני קבוצה גדולה כמו זו, למרות שהרבה פחות מאיימת,
והאישה שישבה לצידי במקרה צפתה ברצף
באחת מסדרות הטלוויזיה האהובות עליי בכל הזמנים, "מד מן",
סדרה תקופתית על פרסום
בשנות ה-60.
ובזמן שניסיתי לחשוב על איך לסיים את ההערות שלי,
העפתי מבט במסך שלה מדי כמה זמן,
וזה היה נראה שבכל פעם שעשיתי את זה,
ראיתי מישהו מעשן במשרד או בסביבת ילדים
או בזמן הריון או שותים ונוהגים
או נוהגים בלי חגורות בטיחות או מטרידים מינית עמיתה לעבודה.
ובסופו של דבר התחוור לי:
איזו השראה אדירה
לאלו מאיתנו שיש להם את החלום לשים סוף לאלימות בנשק.
אני מתכוון, תחשבו על כמה העולם השתנה
בתקופת זמן יחסית קצרה,
איך כל ההתנהגויות האלו שהיו פעם נחשבות לשגרתיות או נורמליות --
חלקן אפילו זוהרות או סקסיות --
הפכו להיות מוכפשות בתוך דור אחד או שניים,
ברגע שהן הפכו להיות נושא לשיחה על המכנה המשותף שלנו.
זו החשיבות של השינוי שיש לנו את הפוטנציאל ליצור
סביב אלימות בנשק.
וזה החלום שלי,
שאולי יום אחד,
איזו סדרת טלוויזיה תקופתית תציג את הסיוט הנוראי הזה הוא אלימות בנשק,
ודור עתידי של ילדים אולי רק יוכל לדמיין
כמה נוראי זה בטח היה.
תודה.
(מחיאות כפיים)
תודה.
(מחיאות כפיים)
תודה.
(מחיאות כפיים)