Melati Wijsen: Bali - Gudenes øy.
Isabel Wijsen: Et grønt paradis.
MW: Eller ...
et tapt paradis.
Bali:
søppeløya.
IW: På Bali,
genererer vi 680 kubikkmeter med plastavfall hver dag.
Det er omtrent som en 14-etasjers bygning.
Og når det gjelder plastposer,
blir mindre enn fem prosent resirkulert.
MW: Vi vet at det forandrer inntrykket du måtte ha av øya vår.
Det forandret vårt også, da vi fant det ut,
da vi fant ut at nesten alle plastposer på Bali ender opp i avløpet,
og så i elvene våre,
og så i havene våre.
Og de som ikke en gang kommer seg til havet,
blir enten brent eller strødd rundt omkring.
IW: Så vi bestemte oss for å gjøre noe med det.
Og vi har nå jobbet i nesten tre år
med å forby plastposer på øya vår.
Og vi har hatt noen betydelige suksesser.
MW: Vi er søstre,
og vi går på verdens beste skole:
Green School, Bali.
Green School er ikke bare forskjellig fordi den er bygd av bambus,
men også på måten den underviser på.
Vi blir lært opp til å bli dagens ledere,
noe en normal lærebok ikke kan måle seg med.
IW: En dag hadde vi en time
der vi lærte om betydningsfulle personer,
som Nelson Mandela,
Lady Diana
og Mahatma Gandhi.
På tur hjem den dagen,
var vi enige om at vi også ville være betydningsfulle.
Hvorfor skulle vi vente til vi ble voksne
med å bli betydningsfulle?
Vi ville gjøre noe nå.
MW: Da vi satt i sofaen den kvelden,
hadde vi en idémyldring og tenkte på alle problemene Bali har.
Og en ting som utpekte seg for oss
var plastsøppelet.
Men det er et enormt problem.
Så vi undersøkte hva som var et realistisk mål for oss barn:
plastposer.
Og ideen var født.
IW: Vi startet med undersøkelser,
og la oss bare si, vi fant ut mer og mer,
og det var ikke noe positivt med plastposer.
Og vet dere hva?
Vi trenger dem ikke engang.
MW: Vi var virkelig inspirert av forsøkene på å si nei til plastposer
på mange andre steder,
fra Hawaii til Rwanda,
og til mange byer som Oakland og Dublin.
IW: Så ideen ble til lanseringen av “Farvel plastposer”.
MW: I de årene vi har deltatt i kampanjen,
har vi lært mye.
Lekse nummer en:
du kan ikke gjøre alt alene.
Du trener et stort team av likesinnede barn,
så vi dannet Farvel plastposer-laget.
Teamet av frivillige inkluderer barn fra hele øya,
fra både internasjonale og lokale skoler.
Og sammen med dem, startet vi en tilnærming på flere nivåer,
basert på en underskriftskampanje både på og utenfor nettet,
lærerike og inspirerende presentasjoner på skoler,
og vi øker den generelle bevisstheten på markeder, festivaler, strandryddinger.
Og sist, men ikke minst,
deler vi ut alternative poser,
som bærenett, poser av resirkulerte aviser
eller av 100 prosent organisk materiale,
alle laget av lokale initiativtakere på øya.
IW: Vi driver en pilotlandsby, som huser 800 familier.
Ordføreren ble vår første venn
og han elsket t-skjortene våre, så det hjalp.
Vi fokuserte på å gjøre kundene bevisste,
fordi det er der endringene må skje.
Landsbyen er allerede to tredjedeler på vei
til å bli fri for plastposer.
Vårt første forsøk på å få regjeringen på Bali på laget feilet.
Så vi tenkte,
“Hmm ... en underskriftskampanje med en million signaturer.
De kan ikke ignorere oss da, ikke sant?”
MW: Sant!
IW: Men, hvem ville ha gjettet på
at en million underskrifter er, liksom, tusen ganger tusen?
(Latter)
Det gikk i stå,
til vi lærte lekse nummer to:
tenk utenfor boksen.
Noen nevnte
at Bali flyplass håndterer 16 millioner ankomster og avganger hvert år.
MW: Men hvordan kommer vi oss inn på flyplassen?
Og her kommer lekse nummer tre:
utholdenhet.
Vi dro til flyplassen.
Vi kom oss forbi dørvakten.
Og så var det hans sjefs sjef,
og så den assisterende kontorsjefen,
og så kontorsjefen,
og så ...
ble vi dyttet ned to nivåer og tenkte,
vel, tilbake til dørvakten igjen.
Og etter å ha banket på dører i flere dager,
og bare vært unger ute på oppdrag,
kom vi endelig til handelsdirektøren på Bali flyplass.
Og vi ga han “Bali av plastposer”-talen, og siden han er en hyggelig mann
sa han, [imiterer mannens stemme] “Jeg kan ikke tro det jeg skal si nå,
men jeg skal gi dere tillatelse
til å samle inn underskrifter bak toll- og passkontrollen.”
(Latter)
(Applaus)
IW: På vår første halvannen time der,
fikk vi nesten 1000 underskrifter.
Er ikke det kult?
Lekse nummer fire:
du trenger forkjempere i alle samfunnslag,
fra studenter til handelsdirektører til berømte personer.
Takket være Green Schools tiltrekningskraft,
hadde vi tilgang til en jevn strøm av berømtheter.
Ban Ki Moon lærte oss
at generalsekretærer i Forente Nasjoner ikke signerer underskriftskampanjer --
(Latter)
selv om barn spør pent.
Men han lovte å spre ordet,
og nå jobber vi tett med Forente Nasjoner.
MW: Jane Goodall lærte oss om kraften i et nettverk.
Hun startet med bare en Roots & Shoots-gruppe
og nå har hun 4000 grupper rundt om i verden.
Vi er en av dem.
Hun er virkelig en inspirasjon.
Hvis du også er medlem i Rotary,
hyggelig å treffe deg.
Vi er Interactors,
den yngste avdelingen av Rotary International.
IW: Men vi har også lært mye om tålmodighet,
MW: hvordan takle frustrasjon,
IW: lederskap,
MW: teamwork,
IW: vennskap,
MW: vi lærte mer om balineserne og deres kultur,
IW: og vi lærte om viktigheten av forpliktelse.
MW: Det er ikke alltid lett.
Noen ganger blir det litt vanskelig å la handling følge ord.
IW: Men i fjor gjorde vi akkurat det.
Vi holdt foredrag i India,
og foreldrene våre tok oss med til
huset som Mahatma Gandhi bodde i.
Vi lærte om kraften til sultestreikene
han holdt for å nå målene sine.
Ja, ved slutten av omvisningen,
da vi møtte foreldrene våre igjen,
tok vi begge en avgjørelse og sa,
“Vi går ut i sultestreik!”
(Latter)
MW: Og dere kan sikkert tenke dere ansiktene deres.
Det skulle til mye overbevisning,
ikke bare for foreldrene våre,
men for vennene og lærerne våre også.
Isabel og jeg mente alvor med å gjøre dette.
Så vi møtte en ernæringsfysiolog,
og avtalte et kompromiss
om å ikke spise mellom soloppgang og solnedgang hver dag
fram til guvernøren på Bali sa ja til å møte oss
for å snakke om hvordan vi kan stoppe bruken av plastposer på Bali.
IW: Vår “mogak makan”, som det heter på Bahasa Indonesia,
startet.
Vi brukte sosiale medier som hjelp
og allerede på dag to,
dukket politiet opp hjemme hos oss og på skolen.
Hva var det disse to jentene drev med?
Vi visste at guvernøren ikke ble satt i et godt lys
ved å gjennomføre denne matstreiken --
vi kunne ha blitt sendt i fengsel.
Men, hei, det virket.
Tjuefire timer senere,
ble vi hentet på skolen
og eskortert til guvernørens kontor.
MW: Og der var han --
(Applaus)
ventet på å møte og snakke med oss,
og var veldig støttende og takknemlig for vår villighet
til å ta vare på skjønnheten og miljøet på Bali.
Han signerte et løfte
om å hjelpe folket på Bali til å si nei til plastposer.
Og vi er nå venner,
og med jevne mellomrom
minner vi han og teamet hans på de løftene han har gitt.
Og så sannelig,
nylig bestemte han og forpliktet seg
til at Bali vil bli fri for plastposer innen 2018.
(Applaus)
IW: Også, ved International Airport of Bali, planlegger en av våre støttespillere
å starte en plastposefri policy innen 2016.
MW: Slutt å dele ut gratis plastposer
og ta med din egen gjenbrukspose
er vårt neste budskap for å endre folks tankesett.
IW: Vår kortsiktige kampanje
“En øy / En stemme”,
handler om dette.
Vi sjekker og anerkjenner butikkene og restaurantene
som har erklært seg for en plastposefri sone,
og vi setter dette klistremerket ved inngangen
og offentliggjør navnene deres i sosiale media
og i noen viktige ukeblader på Bali.
Og omvendt,
det fremhever de som ikke har klistremerket.
(Latter)
MW: Så, hvorfor forteller vi dere egentlig alt dette?
Vel, delvis fordi vi er stolte
av resultatene som vi, sammen med teamet vårt,
har klart å oppnå.
Men også fordi underveis
har vi lært at barn kan gjøre ting.
Vi kan få ting til å skje.
Isabel og jeg var bare 10 og 12 år gamle
da vi startet dette.
Vi hadde aldri noen businessplan,
eller en bestemt strategi,
eller noen skjulte agendaer --
bare ideen foran oss
og en gruppe venner som jobbet sammen med oss.
Alt vi ville gjøre var å stoppe plastposene
fra å dekke og kvele det vakre hjemmet vårt.
Barn har uendelig med energi
og en motivasjon til å være forandringen som verden trenger.
IW: Så til alle barn av denne vakre men utfordrende verdenen:
ikke gi deg!
Bety noe.
Vi sier ikke at det kommer til å bli lett.
Vi sier at det kommer til å bli verdt det.
Vi barn er kanskje bare 25 prosent av verdens befolkning,
men vi er 100 prosent av fremtiden.
MW: Vi har fortsatt mye jobb å gjøre,
men vit at vi ikke vil stoppe
før det første spørsmålet du blir stilt når du ankommer flyplassen på Bali er
Begge: “Velkommen til Bali,
har du noen plastposer å fortolle?”
(Latter)
Om shanti shanti shanti om.
Takk.
(Applaus)