רציתי לספר לכם
על 20,000 צעירים מדהימים
מיותר מ- 100 מדינות
שהגיעו לקובה
ומשנים את מערכות הבריאות בקהילות שלהם.
90 אחוז מהם
לעולם לא היו עוזבים את ביתם
אם לא היו מקבלים מלגה ללימודי רפואה בקובה
והתחייבות לחזור
למקומות מהם הם הגיעו -
חוות מבודדות, הרים, גטאות -
להפוך לרופאים שישרתו אנשים כמוהם,
לחיות בינם.
בית הספר לרפואה של אמריקה הלטינית בהוואנה:
בית הספר לרפואה הגדול בעולם,
עם 23,000 בוגרי רפואה
מאז פתיחת שעריו בשנת 2005,
ועוד 10,000 שלומדים שם כרגע.
מטרתו, להכשיר רופאים למען האנשים
שזקוקים להם ביותר:
יותר ממיליארד איש
שמעולם לא פגשו רופא,
אנשים שחיים ומתים
מתחת כל קו עוני שקיים.
הסטודנטים בבית הספר שונים מהמקובל.
הם הסיכון הגדול ביותר של בית הספר
וגם הסיכוי הגדול ביותר שלו.
הם מגויסים מקרב המקומות העניים
והבעייתיים ביותר בעולם
על ידי בית ספר שמאמין שהם יכולים להיות
לא רק רופאים טובים
אלא רופאים מצויינים
כמו שהקהילות שלהם צריכות,
הם יעבדו במקומות בהם רופאים לא עובדים בד"כ,
במקומות עניים
ובמקרים רבים גם מסוכנים,
כשהם נושאים נוגדנים נגד ארס התיק הגב שלהם
או מנווטים בין שכונות
מוצפות בסמים, כנופיות וקליעים,
השכונות מהן הם באו.
התקווה שלנו היא שהם יעזרו
לבצע מהפך בגישה לטיפול רפואי,
את מצב הבריאות באזורים עניים,
ואפילו את הדרך בה הרפואה עצמה
נלמדת ומבוצעת,
ושהם יהפכו לחלוצים בניסיון העולמי
לספק טיפול רפואי לכולם,
משימה קשה מאד.
שתי סופות ענק והבנת הצרכים המקומיים
הובילו להקמת בית הספר לרפואה של אמריקה הלטינית ב- 1998.
סופות ההוריקן ג'ורג' ומיטץ'
שיסעו את אזור הקריביים
ואת מרכז אמריקה,
הורגות 30,000 איש
ו- 2.5 מיליון אנשים חסרי בית.
מאות רופאים קובניים התנדבו לצאת לאזורי האסון,
אבל כשהם הגיעו,
הם מצאו אסון גדול אף יותר:
קהילות שלמות ללא גישה לטיפול רפואי,
דלתות מוגפות בבתי חולים באזורי הספר
בשל מחסור בצוות רפואי,
ויותר מדי תינוקות שמתים
לפני שהגיעו לגיל שנה.
מה יקרה כשיעזבו הרופאים הקובנים?
היה צורך ברופאים חדשים שיוכלו להמשיך את רצף הטיפול,
אבל מאיפה הם יגיעו?
איפה הם יוכשרו?
בהוואנה, מבנה בית הספר של האקדמיה הימית
הועבר לידי משרד הבריאות הקובני
על מנת להפוך לבית הספר לרפואה של אמריקה הלטינית,
ELAM.
דמי לימוד, מגורים, מזון וקצבה קטנה
הוצעו למאות סטודנטים
מאותן מדינות שנפגעו ע"י הסופות.
כעיתונאית בהוואנה,
עקבתי אחרי 97 הסטודנטים שהגיעו מניקרגואה
במרץ 1999,
הם עברו להתגורר במעונות משופצים בקושי
ועזרו למרצים שלהם לנקות את כתות הלימוד
ואז להכניס פנימה שולחנות, כיסאות ומיקרוסקופים.
במהלך השנים הבאות,
ממשלות מרחבי יבשת אמריקה
ביקשו מלגות עבור סטודנטים מארצותיהם,
ושדולת השחורים בקונגרס
ביקשה וקיבלה מאות מלגות
עבור צעירים מארצות הברית.
כיום, בין ה- 23,000
ישנם בוגרים מ- 83 מדינות
מיבשת אמריקה, אפריקה ואסיה,
ונרשמו סטודנטים מ- 123 מדינות.
יותר ממחצית הסטודנטים הן נשים צעירות.
הן מגיעות מ- 100 קבוצות אתניות,
דוברות 50 שפות.
יו"ר ארגון הבריאות העולמי מרגרט צ'אן אמרה,
"זו הפעם הראשונה, בה לאדם עני, אשה,
או יליד,
יש לך יתרון ברור,
זהו נוהג שמייחד את בית הספר."
לותר קסטיו מגיע מסאן פדרו דה טוקמצ'ו
בחוף האטלנטי של הונדורס.
אין שם מים זורמים,
אין חשמל,
על מנת להגיע לכפר, צריך ללכת שעות
או להסתכן בטרמפ עם טנדר כמוני
תוך ניסיון להתחמק מגלי האוקיינוס.
לותר הוא אחד מ- 40 בני הטוקומצ'ו
שהתחילו את בית הספר היסודי,
הבנים והבנות של הילידים השחורים
המכונים גריפונה,
המהווים 20% מאוכלוסיית הונדורס.
המרפאה הקרובה לכפר הייתה רחוקה מכדי להציל חיים.
לותר הלך 3 שעות כל יום
אל חטיבת הביניים.
רק 17 ילדים עמדו בעומס.
רק 5 המשיכו לתיכון,
ורק אחד לאוניברסיטה:
לותר, ל- ELAM,
בין ראשוני מסיימי התואר מבני הגריפונה.
רק 2 בני גריפונה הוכשרו כרופאים לפניהם
בכל ההיסטוריה של הונדורס.
כיום ישנם 69 רופאים, תודות ל- ELAM.
בעיות גדולות דורשות פתרונות גדולים,
שמונעים ע"י רעיונות גדולים, דמיון ותעוזה,
חשוב למצוא פתרונות שעובדים.
למרצים ב- ELAM לא היה בסיס מחקרי
שינחה אותם, הם נאלצו ללמוד בדרך הקשה,
על ידי עשייה, ותיקון הדרך.
אפילו הסטודנטים המצטיינים
מאותן קהילות עניות
לא היו בעלי רקע אקדמי מספק
לקראת 6 שנים של לימודי רפואה,
אז הם פתחו קורסי הכנה במקצועות המדע.
והייתה בעיית השפה:
התלמידים דיברו מפוצ'ה, קווצ'אס, גוארני, גריפונה,
ילידים
שלמדו ספרדית כשפה שנייה,
או תושבי האיטי דוברי קריאולית.
אז לימודי ספרדית הפכו לחלק
מתכנית הקדם-קדם-רפואה.
מעבר לכך, בקובה,
המוזיקה, האוכל, הריחות,
הכל היה שונה,
אז המרצים הפכו למשפחה, ELAM הפך לבית.
האמונה נעה בין דתות של ילידים
ליורובה, איסלם ונצרות אבנגליסטית.
אימוץ השונות הפכה לדרך חיים.
מדוע פנו כל כך הרבה מדינות
לבקש מלגה?
ראשית, כי אין בהן מספיק רופאים,
וכשיש, הם מתגוררים באזורים
הרחוקים מאזורי העוני,
משום שמשבר הבריאות העולמי
מוזן ע"י המשבר בהקצאת כוח האדם.
חסרים כיום בין ארבעה לשבעה מליון עובדי רפואה
רק על מנת לספק רפואה בסיסית,
והבעיה קיימת בכל מקום.
הרופאים מתגוררים בערים,
אך שם מתגוררת רק חצי מאוכלוסיית העולם,
ובערים,
הם נמנעים משכונות הפחונים ושכונות העוני.
כאן בארה"ב,
לאחר הרפורמה במערכת הבריאות,
אין מספיק מומחים.
עד שנת 2020, יחסרו לנו
45,000 רופאי משפחה.
ואנחנו מהווים גם חלק מהבעיה העולמית.
ארה"ב היא היבואן מספר אחת
של רופאים ממדינות מתפתחות.
הסיבה השנייה לנהירת הסטודנטים לקובה
היא מערכת הבריאות של האי,
המתבססת על רפואה ראשונית.
ועדה מהעיתון הרפואי Lancet
דרגה את קובה כבעלת מערכת רפואה מהטובות
בין המדינות בעלות ההכנסה הבינונית.
ארגון 'הצל את הילדים' דירג את קובה
כמדינה הטובה ביותר לאמהות באמריקה הלטינית.
תוחלת החיים בקובה דומה
ותמותת התינוקות נמוכה מארה"ב,
עם פחות אי שיויון,
בזמן שההוצאה לנפש
היא 1 חלקי 20
בהשוואה להוצאה על בריאות בארה"ב.
הלימודים ב- ELAM תובעניים,
אבל 80 אחוז מהתלמידים מסיימים את הלימודים.
נושאי הלימוד מוכרים לכם -
מדעי בסיס ומדעים קליניים -
אבל בהבדלים ניכרים.
ראשית, הלימוד יצא ממגדל השן
אל כתות לימוד במרפאות ובשכונות,
מסוג המקומות בהם יעבדו הבוגרים.
כמובן שיש גם הרצאות ותורנויות בבתי החולים,
אבל הלימוד המבוסס על צרכי הקהילה מתחיל מהיום הראשון ללימודים.
שנית, התלמידים מטפלים בחולה בכללותו,
גוף ונפש,
בהקשר של המשפחה, הקהילה
והתרבות המקומית.
שלישית, הם לומדים בריאות הציבור:
להעריך את איכות מי השתייה, תנאי הדיור,
מצב חברתי וכלכלי.
רביעית, הם לומדים
שראיון טוב של חולה
ובדיקה קלינית מקיפה
מספקים את רוב הרמזים הדרושים לאבחנה,
כך הם חוסכים עלויות של טכנולוגיה.
ולבסוף, מלמדים אותם שוב ושוב
את חשיבות המניעה,
בעיקר בתקופה בה מחלות כרוניות
מגבילות את משאבי מערכות הבריאות בעולם.
הוראה תוך כדי טיפול
מסייעת גם ללימוד עבודת צוות,
כיצד לעבוד בצוות
וכיצד להנהיג צוות,
עם קורטוב של ענווה.
לאחר סיום הלימודים, הרופאים הצעירים יחלקו
את הידע שלהם עם עוזרי אחיות, מיילדות,
עובדי בריאות הציבור,
על מנת לעזור להם להשתפר מקצועית,
לא על מנת להחליף אותם,
לשתף פעולה עם רופאי האליל והמרפאים המסורתיים.
בוגרי ELAM:
האם הם מצדיקים את הניסוי הנועז הזה?
עשרות פרויקטים נותנים לנו מושג
לגבי היכולות שלהם.
לדוגמה בוגרי הגריפונה.
הם חזרו הביתה,
והובילו את הקהילה שלהם להקמת
בית החולים המיועד לילידים הראשון בהונדורס.
עם עזרה מארכיטקט,
הרופאים בנו את בית החולים במו ידיהם.
החולים הראשונים אושפזו במקום
בדצמבר 2007,
ומאז, בית החולים קיבל
כמעט מליון ביקורי חולים.
והממשל מתרשם,
ומציג את בית החולים כמודל
לשרותי בריאות בערי הספר של הונדורס.
בוגרי ELAM הם חכמים,
חזקים ומחויבים למטרה.
האיטי, ינואר 2010,
הכאב.
אנשים נקברו תחת 30 מיליון טון של הריסות.
בלתי נתפס.
340 רופאים קובנים
כבר עבדו זמן רב במקום.
רופאים נוספים היו בדרך. היה צורך ברבים נוספים.
ב- ELAM, התלמידים עבדו מסביב לשעון
על מנת ליצור קשר עם 2,000 בוגרים.
וכך, מאות בוגרים הגיעו להאיטי,
מ- 27 מדינות, ממאלי במדבר סהרה
ועד סנטה לוצ'יה, בוליביה, צ'ילה וארה"ב.
הם תקשרו בינם בספרדית
והקשיבו לחולים דוברי הקראולית
בעזרת תלמידי רפואה מהאיטי
שהוטסו מ- ELAM בקובה.
רבים שהו במקום במשך חודשים,
למרות מגפת הכולירה.
מאות בוגרים מהאיטי
עזרו בשיקום ההריסות,
כשהם מתגברים על האסונות שחוו בעצמם,
ואז עברו לסייע
בבניית מערכת בריאות חדשה בהאיטי.
כיום, בסיוע של ארגונים וממשלות
מנורווגיה לקובה ולברזיל,
נבנו עשרות מרכזי בריאות חדשים,
אוישו, וב-35 מקרים נוהלו,
על ידי בוגרי ELAM.
אולם הסיפור של האיטי
מציף גם כמה מהבעיות הגדולות
של מדינות רבות.
תראו:
748 אזרחי האיטי סיימו את הלימודים עד 2012, אז התפרצה הכולרה,
כמחציתם עובדים במגזר הציבורי
אבל רבע מובטלים,
ו- 110 עזבו את האיטי.
כך שגם במקרה הטוב ביותר,
בוגרי בית הספר מאיישים
ומחזקים את מערכת הבריאות הציבורית,
במקרים רבים הם הרופאים היחידים באזור.
בתסריט הגרוע, אין מספיק משרות עבורם
במסגרת מערכת הבריאות הציבורית,
שמטפלת ברוב החולים העניים,
אין מספיק תמיכה פוליטית, אין מספיק משאבים,
אין מספיק משום דבר -
רק המון חולים ללא טיפול.
הבוגרים ניצבים גם מול משפחותיהן,
שרוצות החזר על השקעתן,
ובהעדר משרות ציבוריות
הרופאים החדשים מתחילים לעבוד באופן פרטי,
או נוסעים לחו"ל ושולחים משם כסף הביתה.
וגרוע מכל, במספר מדינות,
האיגודים הרפואיים משפיעים על וועדות האישור
לא לכבד את התואר של בוגרי ELAM,
הם מפחדים שהבוגרים יגזלו את משרותיהם
או יתחרו אתם על חולים ויפגעו בהכנסתם.
לא מדובר בכישורים.
כאן בארה"ב, וועדת האישורים הרפואיים של קליפורניה
אישרה את בית הספר אחרי בדיקה מקיפה,
והרופאים החדשים מפגינים תוצאות מרשימות
מההימור על לימודים בקובה,
עוברים את בחינות ההסמכה ומתקבלים
להתמחויות יוקרתיות
בבתי חולים מניו-יורק לשיקגו ולניו-מקסיקו.
200 בוגרים, הם חוזרים
לארה"ב מלאי אנרגיה,
ולא מרוצים מהמצב.
כפי שבוגר אחד אמר,
בקובה, "מלמדים אותנו לספק טיפול איכותי
בעזרת משאבים מוגבלים,
וכשאני רואה את המשאבים שיש לנו כאן,
ואומר לי שלא ניתן לספק רפואה איכותית,
אני יודע שזה לא נכון.
לא רק שראיתי שזה עובד, אני גרמתי לזה לעבוד."
בוגרי ELAM,
חלקם מכאן, מוושינגטון ובולטימור,
הגיעו מהרקע העני ביותר
על מנת להציע בריאות, חינוך
ולהיות הדוברים של הקהילות שלהם.
הם נשאו בעול רוב הדרך.
ועכשיו אנחנו צריכים לסייע
לתמוך ב- 23,000 בוגרים שמספרם עולה,
כולנו -
קרנות, מנהלי התמחויות, עיתונאים,
יזמים, מחוקקים, אנשים -
כולנו צריכים לעזור.
אנו צריכים לסייע ברמה העולמית
ולתת לרופאים הללו את ההזדמנות
להוכיח את עצמם.
הם חייבים להיות מסוגלים
לעבור את בחינות ההסמכה במדינות שלהם.
הם צריכים להשיג עבודות במערכת הבריאות הציבורית
או במרכזים רפואיים ללא כוונת רווח
על מנת ליישם את הלימודים והמחויבות שלהם.
הם צריכים הזדמנות
כדי להיות הרופאים שהחולים זקוקים להם.
כדי להתקדם,
נהיה חייבים למצוא את הדרך חזרה
אל אותו רופא ילדים
שנהג לדפוק על הדלת של בית משפחתי
בחלק הדרומי של שיקגו כשהייתי ילדה,
שערך ביקורי בית,
שהיה עובד ציבור.
אלו לא רעיונות חדשים
לגבי מהות הרפואה הרצויה לנו.
מה שחדש הוא הגידול בקנה המידה
והמראה של הרופאים עצמם:
בוגרי ELAM הם לרוב נשים
ולא גברים,
באמזונס, פרו או גואטמלה,
נפגוש רופא יליד,
בארה"ב, רופא ממוצא צבעוני
שמדבר ספרדית שוטפת.
היא יודעת את העבודה, אפשר לסמוך עליה,
ובאה מתרבות ומראה דומים לחולים,
והיא ראויה לתמיכתנו המלאה,
כי בין אם היא מגיעה ברכבת, על חמור או בסירה,
היא מלמדת אותנו לנהוג כמו המקומיים.
תודה לכם. [מחיאות כפיים]