Létezik az a mendemonda,
az elgondolás, hogy talpraesettséggel, eltökéltséggel és felelősségvállalással
fel tudják tornázni magukat, és gazdasági sikerig juthatnak el az emberek.
Az Egyesült Államokban ezt nevezzük amerikai álomnak.
Léteznek hasonlók narratívák szerte a világban.
A valóság az, hogy ennek megtörténte
nem is annyira attól függ, hogy mit teszünk,
sokkal inkább attól, hogy mennyire tehetős környezetbe születtünk.
Amellett fogok most érvelni, hogy az Egyesült Államok kormányának –
valójában minden kormánynak –
letéti számlát kéne létrehoznia minden újszülött számára
a család anyagi helyzetéhez igazított értékben,
legfeljebb 60 ezer dollár összegig,
Egy alapítványról fogok beszélni,
személyhez kötött indulótőkéről, államilag létrehozott letétről,
amit Duke Egyetem-beli munkatársammal, William Darityvel
úgy emlegetünk csak mint babakötvényt.
Ezt a fogalmat a Columbia Egyetem néhai történésze,
Manning Marable alkotta meg.
Hogy miért kéne létrehozni ezt a letétet, annak egyszerű oka van.
A vagyon jelzi leginkább előre a későbbi gazdasági biztonságot és jólétet.
Pénzügyi keretet, gazdasági biztonságot nyújt a kockázatviseléshez,
védőernyőt a veszteség ellen.
Tőke nélkül nincs kitörés a hátrányos helyzetből.
A piac jótéteményeit csupa olyan szóval írjuk le, mint választás, szabadság,
de igazából a vagyon teremti meg a választás és a szabadság lehetőségét.
A vagyonosabb családok inkább képesek független, elit iskolát
és felsőfokú képzést megfizetni;
tőkét előteremteni vállalkozás beindításhoz;
drága orvosi kezelésre,
minőségi, jó infrastruktúrájú lakókörnyezetre költeni.
Inkább képesek politikai befolyást elérni képviselői kampány finanszírozásával;
jó színvonalú jogi képviselet vásárolni,
ha összeütközésbe kerülnek az igazságszolgáltatással,
vagy ha végrendelkeznek.
Ilyen háttérrel könnyebb ellenállni felmerülő pénzügyi nehézségeknek.
Ha gazdasági biztonságról van szó,
alapvetően minden a vagyontól függ.
Előadásomban az Egyesült Államok körülményeire hivatkozom,
de az érvelés bármely országra érvényes,
amely egyre növekvő vagyoni egyenlőtlenségekkel néz szembe.
Az USA-ban a háztartások felső 10%-a
a nemzeti vagyon kb. 80%-át birtokolja,
míg az alsó 60% mindössze kb. 1%-át.
De a vagyoni helyzetet még erősebben jelzi előre
az etnikai származás, mint a társadalmi osztály.
Az Egyesült Államok népességének 30%-át teszik ki együtt
a feketék és a latinok,
de a nemzeti vagyon mindössze 7%-át birtokolják együttesen.
A fogyasztók pénzügyi helyzetére vonatkozó 2016-os felmérés szerint
egy átlagos fekete család vagyona 17 ezer dollár,
és ez magában foglalja már a lakóingatlana reálértékét is,
míg egy átlagos fehér családé kb. 170 ezer.
Ez mutatja, hogy létezik a népcsoportok közti vagyoni szakadék,
amelyben egy átlagos fekete háztartásban kb. 10 cent jut
egy átlagos fehér család minden egyes dollárjára.
Ha eltekintünk a népcsoporttól,
önmagában a piac nem képes megmagyarázni az egyenlőtlenségeket.
Még a gazdaság növekedés időszakában is nő az egyenlőtlenség,
Az elmúlt 45 évben
a vagyoni egyenlőtlenségek drámaian nőttek,
és elmondható, hogy Amerika termelékenységének növekedése
az elitet vagy a felső középosztályt gazdagította.
A gazdasági egyenlőtlenségek jelenségének tárgyalása jórészt
a feketék, a latinok és az eladósodott szegények
rossz döntéseire koncentrál.
Ez melléfogás.
Rossz irányban kapiskálunk.
Sokkal valószínűbb, hogy a szerény gazdasági körülmények,
nem pedig a rossz döntéshozatal vagy az elégtelen tudás
állítja kényszerpályára és hagyja alternatíva nélkül az embereket,
és teszi őket a pénzügyek prédájává.
Röviden: az oktatás nem csodaszer az óriási öröklött egyenlőtlenség ellen,
amelyet törvények, társadalompolitika
és gazdasági körülmények okoznak.
Ezzel nem értékelem le az oktatás jelentőségét.
Épp ellenkezőleg, hisz' egyetemi tanár vagyok.
Az oktatás önmagában érték,
és megvan abban a társadalom felelőssége,
hogy mindenki számára elérhető legyen jó minőségben –
az elemitől egészen a főiskoláig.
De az oktatás nem csodaszer.
Tény, hogy azok a fekete családok, ahol a családfő főiskolát végzett,
általában kevésbé vagyonosok,
mint a fehér családok, ahol a családfő kimaradt a főiskoláról.
Talán egy kicsit túlértékeljük az oktatás szerepét,
akadályozva ezzel, hogy megértsük a vagyon működését.
Alapvetően a vagyon az, amitől még több vagyonhoz juthatunk.
Ezért emelünk szót a babakötvény mellett.
Születés jogán járó tőke, mindenki számára.
E letéteket nyilvános alapban kell kezelni,
hogy alapul szolgáljanak a gazdaságilag biztonságos élethez.
A gazdasági jogok fogalma sem nem új, sem nem forradalmi.
Franklin Roosevelt elnök vetette fel
a gazdasági jogok gondolatát 1944-ben.
Roosevelt lényegesnek tartotta a fizikai biztonságot,
a gazdasági, a szociális és az erkölcsi biztonságot.
Sajnos, Nixon elnöksége óta a politika felfogása
a társadalmi mobilitás kérdésében alapvetően eltolódott
a gazdasági biztonsággal kapcsolatos kormányzati szerepvállalástól
a neoliberális megközelítés felé,
amelyben a piacra mint univerzális megoldásra tekintünk,
akár gazdaságiak, akár másmilyenek is azok a problémák.
Ennek eredményeként a társadalmi mobilitás felelőssége az egyénre tolódott át.
Általános hiedelem, hogy ha életkörülményeink átlag alattiak is,
a szabad piac lehetőségei között kitartással és erényes, kemény munkával
akár koldusból is gazdaggá válhatunk.
Természetesen az érem másik oldala, hogy a piac erényei
hasonlóképp büntetik azokat, akik kevésbé leleményesek,
nem elég motiváltak vagy egyszerűen lusták.
Más szóval, a szegények azt kapják, amit kiérdemeltek.
Ebből a narratívából nyilvánvalóan hiányzik
a hatalom és a tőke szerepe,
és hogy miként lehet ezeket felhasználni arra,
hogy megváltozzanak a piac és az üzletkötés szabályai és szerkezete,
és ezek érvényesüljenek elsősorban.
A hatalom és a tőke önmagukat erősítik.
Kormányzati beavatkozás nélkül
ezek újrateremtik a rétegződést és az egyenlőtlenséget.
A babakötvény által nyújtott tőkejuttatás
egyenlőbb esélyt és valódi lehetőséget fog kínálni
a gazdasági biztonsághoz.
Függetlenül a család pénzügyi helyzetétől,
amelybe a személy beleszületett.
A program bővítené az öregségi nyugdíjakhoz fűződő gazdasági jogokat,
és sokkal átfogóbb szociális biztonságot nyújtana,
arra tervezve, hogy tőkefinanszírozást nyújtson bölcsőtől a sírig.
Elképzelésünk szerint átlagosan 25 ezer dollárt kapnának
az amerikai újszülöttek, ami sávosan 60 ezer dollárig is felmehet
a legszegényebb családokba született babák esetében.
A legvagyonosabb családok csecsemői is
bekerülnének e társadalmi szerződésbe,
de ők csak jelképes, 500 dollár körüli összeget kapnának.
A kötvényeket szövetségi szinten kezelnék,
és értékük garantált éves kamattal emelkedne,
nagyjából évi 2%-kal, hogy valamennyire ellensúlyozza az inflációt.
Amikor a gyermek nagykorú lesz, attól kezdve használható majd fel a pénz
bizonyos esélyteremtő tevékenységekre,
pl. egyetemi tanulmányok finanszírozására,
lakásvásárlási önrészre,
vagy üzlet beindításához indulótőkeként.
Nagyjából négymillió baba születik évente az USA-ban.
Ha a babakötvény átlagos értékét 25 ezer dollárban határozzuk meg,
a program durván 100 milliárd dollárba kerülne évente.
Ez a jelenlegi szövetségi kiadás
2 százaléka lenne mindössze,
jóval kevesebb, mint a több mint 500 milliárd dollár,
amit jelenleg a szövetségi kormány
kedvezményekre költ adójóváíráson és támogatásokon keresztül.
Nem is a juttatások mértéke a lényeg,
hanem az, hogy kik kapják.
Ma a háztartások leggazdagabb 1%-ába,
amely 100 millió dollár fölött keres,
az összes juttatás egyharmada jut,
míg az alsó 60%-hoz mindössze 5%.
Ha a szövetségi költségvetésből
a támogatásokat célszerűbben osztanák ki,
azzal a szövetség társadalompolitikája minden amerikainak változást hozna.
Az fejlődés lenne.
Persze, sok részletkérdés vár még kidolgozásra.
Ez társadalompolitikai javaslat, figyelemmel van a vagyon szerepére
és a vagyon nyújtotta öröklött előnyökre.
Ahelyett, hogy az egyenlőtlenségek okait
a megszokott módon az emberek viselkedésében keresné,
lényegi megoldások felé terel.
Jelenlegi adópolitikánk a meglévő vagyont részesíti előnyben ahelyett,
hogy új vagyonokat keletkeztetne; ám ez döntés kérdése.
Az egyenlőtlenségek drámai mértéke legalább annyira politikai probléma,
mint gazdasági.
Ideje meghaladni azt a téveszmét,
ami az egyenlőtlenséget egyéni alkalmatlanságnak tulajdonítja,
jórészt figyelmen kívül hagyva a vagyon nyújtotta előnyöket.
Ehelyett a társadalom által nyújtott babakötvény érhetne el
jelentős eredményeket a generációkon át öröklődő gazdasági előnyök
és hátrányok csökkentésében,
morálisabb és tisztességesebb gazdaságot alapozva meg ezzel,
amely elérhetővé tesz vagyontárgyakat, gazdasági biztonságot
és társadalmi mobilitást minden állampolgár számára.
Mindezt függetlenül attól, milyen népcsoportba,
milyen családba születtünk.
Nagyon köszönöm.
(Taps)
Chris Anderson: Darrick.
Annyi szeretni való van e gondolatban.
Van egy dolog, amitől félek egy kicsit:
elég rossz a hírük a szülők nyakán élősködő kölyköknek.
Arra a típusra gondolok, amely láttán összevonjuk a szemöldökünket,
belőlük a pénz kiöli a motivációt.
Tehát itt másmilyen bizalomról van szó.
Hogyan mutatod meg az embereknek, hogy a javaslatod nem erre vezet?
Darrick Hamilton: Ha tudjuk, hogy korlátozottak a forrásaink,
vagy diszkriminációval nézünk szembe,
és van egy narratíva...
Annak a hozama, hogy önmagunkba fektetünk,
alacsonyabb, mint ha valaki másba,
így talán én magam is élvezője lehetek a lustaságomnak.
Persze, van másmilyen narratíva is,
nem kell tehát ilyen helyzetbe kerülnünk.
Ha valaki szegény, és diszkriminációval néz szembe,
akkor megpróbálhat önéletrajz-építő stratégiát követni.
A régi bölcsesség: "kétszer olyan jónak kell lennem, mint bárki másnak."
Ha ezt mondjuk, sosem kérdezzük, hogy milyen áron,
hogy rámegy-e az egészségünk.
Nem válaszoltam a kérdésedre, de visszatérve rá:
ha tudjuk, hogy majd egy összeget kapunk valamikor,
az ösztönöz rá, hogy önmagunkba fektessünk be,
hogy jobban használhassuk fel a ránk bízott összeget.
CA: Te olyanoknak adod meg az esélyt,
akik nem is remélték, hogy lehet nekik,
és ez ösztönöz téged.
Órákig tudnék beszélgetni erről veled.
Nagyon örülök, hogy ezen munkálkodsz.
Köszönöm.
(Taps)