ישנה מוסכמה,
רעיון, שבעזרת נחישות, עמידות ואחריות אישית
אנשים יכולים להתרומם מעלה ולהשיג הצלחה כלכלית.
בארה"ב אנחנו קוראים לזה "החלום האמריקאי".
אמיתה דומה מקובלת בכל רחבי העולם.
אך האמת היא שהאתגרים הכרוכים בהגשמת הרעיון הזה
קשורים פחות במעשים שלנו
ויותר במידת העושר איתה נולדנו.
לכן, אני עומד לטעון שממשל ארה"ב,
למעשה כל ממשלה,
צריכה לפתוח חשבון נאמנות עבור כל תינוק שנולד
עם סכום של עד 60,000 דולר,
מקוזז למידת העושר של המשפחה לתוכה הוא נולד.
כוונָתי למענק.
הון למימון אישי ראשוני, קרן נאמנות לכל תינוק אשר תיפתח במוסד ציבורי,
מה שעמיתִי באוניברסיטת דיוק, וויליאם דאריטי, ואנוכי
קראנו לו אגרות חוב לכל תינוק,
מונח שהוטבע ע"י ההיסטוריון המנוח מאוניברסיטת קולומביה,
מאנינג מאראבל.
הסיבה בגללה אנו צריכים להנפיק את אגרות החוב הללו היא פשוטה.
עושר הוא הסממן הראשי לבטחון ורווחה כלכליים.
הוא מספק עצמאות פיננסית, בטחון כלכלי המאפשר לקיחת סיכונים
ומעטפת מגן מפני הפסדים.
ללא הון, אנו נעולים במצב של חוסר שוויון.
אנו משתמשים במלים כמו בחירה וחופש כדי לתאר את יתרונות השוק החופשי,
אבל בעצם עושר הוא זה שמעניק לנו בחירה, חופש ואלטרנטיבות.
המשפחות העשירות יותר יכולות לממן לימודים בבתי ספר עצמאיים וטובים
ולימודים גבוהים,
להשיג הון להקמת עסק,
לממן הליכים רפואיים יקרים,
להתגורר בשכונות טובות יותר,
להפעיל השפעה פוליטית באמצעות מימון מסעי בחירות,
לרכוש ייעוץ משפטי טוב יותר
כאשר הם נתקלים במערכת צדק יקרה,
להשאיר ירושה אחריהם
ו/או לעמוד בכל מצוקה כספית הנובעת מכל כמות של מקרי חירום.
באופן בסיסי, כאשר זה מגיע לבטחון כלכלי,
עושר הוא גם נקודת ההתחלה וגם נקודת הסיום.
אני אצמצם את ההרצאה הזאת לתחומה של ארה"ב,
אבל הדיון הזה תופס כמעט לכל מדינה
שבה ישנה עלייה בחוסר השוויון.
בארה"ב, העשירון העליון של משקי הבית
מחזיק ב-80 אחוז מעושרה של המדינה
בעוד שעושרם הכולל של 60 האחוזים התחתונים מהווה כאחוז אחד של העושר.
אך כשזה מגיע לעושר,
מוצא גזעי הוא גורם מנבא חזק יותר אפילו מאשר מעמד.
אנשים שחורים וממוצא לטיני מהווים 30 אחוז
מאוכלוסיית ארצות הברית,
אבל יחדיו הם מחזיקים כ-7 אחוזים מעושרה של המדינה.
משאל המימון הצרכני של 2016
מראה שהסך הכולל של עושר במשפחה שחורה טיפוסית עומד על כ-17,000 דולר,
וזה כולל נדל"ן,
בעוד שלמשפחה לבנה טיפוסית יש בערך 170,000.
זה מראה על פער עושר בערכים מוחלטים הקיים בין הגזעים
שבו למשק בית של משפחה שחורה טיפוסית יש כ-10 סנט על כל דולר
שיש למשפחה לבנה טיפוסית.
אבל בלי קשר לגזע,
השוק החופשי לבדו לא צלח לפתור את חוסר השוויון מהסוג הזה.
אפילו בזמנים של צמיחה כלכלית חוסר-השוויון גדֵל.
במשך 45 השנים האחרונות,
גדל פער העושר באופן דרמטי,
ולמעשה, כל הרווח הכלכלי שהושג באמריקה הודות לעלייה בפריון
הלך לאליטות או לחלק העליון של מעמד הביניים.
ולמרות זאת, רוב השיח העוסק בפער הכלכלי
מתרכז במיעוט האפשרויות
העומדות בפני שחורים, אנשים ממוצא לטיני ולוֹוִוים עניים.
הגדרה צרה זו הינה מוטעית.
הכיוון עליו מושם דגש הינו מוטעה.
יותר סביר שנסיבות כלכליות גרועות,
ולא לקיחת החלטות גרועה או מידע חסר,
הם שמגבילים את האפשרויות ומשאירים אנשים ללא דרך אחרת
מאשר לפנות לשוק האפור ודומיו.
חינוך כשלעצמו אינו מהווה חיסון פלאים
כנגד הפערים העצומים העוברים בירושה
ואשר נובעים מחוקים, דרכי מדיניות וסביבה כלכלית.
זאת מבלי לגרוע מחשיבותו של החינוך.
אני עצמי פרופסור באוניברסיטה.
ישנו ערך משמעותי לחינוך
כמו לאחריות ציבורית,
לחשיפת כל אחד לחינוך איכותי,
החל מבית-הספר היסודי כל הדרך עד האוניברסיטה.
אבל חינוך אינו התרופה לכל.
למעשה, לשחורים שחיים במשפחות בהן ראש המשפחה הוא בוגר אוניברסיטה
יש בדרך כלל פחות עושר
מאשר למשפחות לבנות בהן ראש המשפחה נשר מהתיכון.
אולי אנחנו מפריזים בהערכת התפקיד של החינוך
על חשבון הבנת תפקידו של העושר.
באופן בסיסי, העושר הוא זה שמוליד עוד עושר.
זו הסיבה שאנו תומכים בקרן נאמנות לכל תינוק.
זכות מוּלדת כלכלית של הון לכל אדם.
החשבונות הללו יוחזקו בנאמנות ציבורית
וישמשו כהון בסיס לצורך חיים בטוחים כלכלית.
העקרון של זכויות כלכליות אינו חדש או קיצוני.
בשנת 1944, הציג הנשיא פרנקלין רוזוולט
את הרעיון של מגילת הזכויות הכלכליות.
רוזוולט קרא לְבטחון פיזי,
בטחון כלכלי, בטחון סוציאלי ובטחון מוסרי.
לרוע המזל, מאז הממשל של ניקסון,
השתנה באופן קיצוני הסנטימנט הפוליטי בנוגע לניידות חברתית,
מאחריות ממשלתית לבטחון כלכלי
אל הגישה הנאו-ליברלית
הגורסת שהשוק החופשי הינו הפתרון לכל הבעיות שלנו,
כלכליות או אחרות.
כתוצאה מכך, עברה האחריות לניידות חברתית אל האזרח הפרטי.
האמיתה הנפוצה היא שאפילו אם נפל בחלקך להיות במעמד נמוך,
אזי עם כושר התמדה, עבודה קשה והודות לערכי השוק החופשי,
אתה יכול להפוך את בלואי הסחבות שלך לעושר.
כמובן שהצד השני של המטבע אומר שערכי השוק החופשי,
באופן דומה, יענישו את אלה שחסרים תחכום,
אלה החסרים מוטיבציה או את אלה שהם פשוט עצלים.
במלים אחרות, העניים הראויים לכך יקטפו בצדק את הפירות המגיעים להם.
מה שבאופן בולט חסר בסיפור הזה
הוא התפקיד של הכוח ושל ההון,
וכיצד הכוח וההון האלה
יכולים לשמש לשינוי החוקים והמבנה הקשורים לעסקאות ולשווקים
מלכתחילה.
כוח והון מחזקים את עצמם עוד ועוד
ובלי התערבות ממשלתית,
הם יוצרים לולאה מחזורית של הפרדת מעמדות וחוסר-שוויון ההולכים וגדלים.
המימון ההוני שיינתן באמצעות קרן נאמנות לכל תינוק
מיועד לסלול דרך יותר שוויונית ויותר מהימנה
לבטחון כלכלי,
בלי תלות במצבה הכלכלי של המשפחה
לתוכה נולד היחיד.
התכנית הזאת תהיה המִשלים של זכויות הגִמלה למבוגרים
ויחד תהווה תכנית מקיפה יותר לבטחון כלכלי,
בהיותה מתוכננת לספק מימון הוני מהעריסה ועד הקבר.
החזון שלנו הוא להעניק לתינוקות אמריקאיים שזה עתה נולדו סכום ממוצע של 25,000 דולר
שיעלה בהדרגתיות עד ל-60,000 דולר
עבור תינוקות שייוולדו למשפחות העניות ביותר.
תינוקות שייוולדו למשפחות העשירות ביותר
יכללו אף הם בחוזה החברתי,
אבל הם יקבלו סכום סמלי של 500 דולר בערך.
החשבונות ינוהלו באופן פדראלי,
והם יגדלו בשעור מובטח של רבית שנתית
של כשני אחוזים בשנה כדי לקזז שעורי אינפלציה,
וישמשו את הילד כאשר יגיע לבגרות
לצורך פעילות מגדילת-ערך כלשהי,
כמו למימון חינוך אוניברסיטאי נקי מחובות,
תשלום מקדמה לרכישת בית,
או כהון ראשוני לצורך הקמת עסק כלשהו.
עם כארבעה מיליון תינוקות שנולדים מדי שנה בארה"ב,
אם ייקבע המענק לכל תינוק להיות בגובה של 25,000 דולר בממוצע,
תעלה התכנית כולה בחישוב גס כ-100 מיליארד דולר בשנה.
זה יהווה
כשני אחוזים בלבד מההוצאות הנוכחיות של הממשל הפדראלי
ויהיה הרבה פחות מ-500 ויותר מיליארד דולר
שכבר מוּצָאים ע"י הממשל הפדראלי
על קידום נכסים באמצעות הנחות מס וסובסידיות.
מה שעומד על הפרק אינה כמות ההקצאה
אלא למי תחולק.
כיום, האחוז העליון של משקי הבית,
אלה המרוויחים מעל 100 מיליון דולר,
מקבלים קצת מעל שליש מהקצאה זו כולה,
בעוד ש-60 האחוזים התחתונים מקבלים רק חמישה אחוזים.
אם התקציב הפדראלי לקידום-נכסים
היה מוקצה באופן יותר פרוגרסיבי,
היתה יכולה המדיניות הפדראלית להיות משַנת-חיים עבור כל האמריקאים.
זוהי עבודה הנמצאת בעיצומה.
כמובן שישנם פרטים רבים שיש עוד לעבוד עליהם,
אך זוהי הצעה למדיניות שמתבססת על התפקידים המעשיים
והיתרונות המונחלים ע"י העושר
ואשר מרחיקה אותנו
מההסברים המקובעים לחוסר השוויון
אל פתרונות יותר מבניים.
מדיניות המס הקיימת שלנו שנותנת זכויות יתר לעושר הקיים
במקום לבסס עושר חדש, הינה מעשה בחירה.
המידה הדרמטית של חוסר השוויון שלנו מהווה בעיה פוליטית
לא פחות משהוא מהווה בעייה כלכלית.
הגיע הזמן לחרוג מעבר לאמיתות השגויות
שמייחסות את חוסר השוויון למגרעותיהם של אנשים פרטיים
ומתעלמות לגמרי מיתרונות העושר.
במקום זאת, הענקה צבורית של חשבון נאמנות לכל תינוק
יכולה לקרב אותנו מאד למצב בו תמָנע
העברת היתרונות הכלכליים או החסרונות הכלכליים מדור לדור
ותבסס כלכלה יותר מוסרית והוגנת
שמספקת משאבים, בטחון כלכלי
וניידות חברתית לכל אזרח
ללא תלות בגזע שלו
ובמצב הכלכלי של המשפחה לתוכה הוא נולד.
תודה רבה לכם.
(מחיאות כפיים)
כריס אנדרסון: דאריק.
יש כל כך הרבה דברים מלבבים ברעיון הזה.
יש עניין אחד שקשור במיתוג שלו שמדאיג אותי,
והוא נוגע לכך שכיום, יש שם רע לילדים בעלי קרנות נאמנות.
אתה יודע, מסוג הילדים מגלגלי העיניים המופיעים על כרזות
שמראות כביכול איך הכסף יכול לבטל את המוטיבציה שלהם.
נכון, הקרנות האלה הן שונות,
אבל איך תראה לאנשים שההצעה הזאת לא תגרום דבר דומה?
דאריק המילטון: אם אתה יודע שיש לך משאבים מוגבלים
או שאתה ניצב בפני אפלייה,
ישנה מוסכמה,
שההחזרים הכלכליים על השקעה בעצמך
הם נמוכים מהשקעה במישהו אחר,
אז למה שלא אתבטל.
כמובן ישנה גם מוסכמה אחרת,
אז אסור לנו להנעל על זה,
אתה יודע, גם מי שהוא עני ומופלה לרעה,
עשוי לנקוט באסטרטגיה של בניית העצמי.
הפתגם הישן, "אני צריך להתאמץ כפליים מכל אחד אחר."
ובכן, כשאנו אומרים זאת, אנחנו אף פעם לא שואלים באיזה מחיר,
האם יש לזה מחיר בריאותי.
לא עניתי לשאלתך, אז אם לחזור אליה,
אם אתה יודע שאתה עומד לקבל מענק בשלב מאוחר יותר בחיים,
זה רק מעלה את התמריץ עבורך להשקיע בעצמך
כדי שתוכל לעשות שימוש טוב יותר בכסף הזה.
כריס: אתה נותן לאנשים אפשרויות לְחיים
שהם אינם יכולים לדמיין שיכולים להיות להם
ולכן גם את המוטיבציה לעשות זאת.
יכולתי לשוחח איתך שעות על הנושא הזה.
אני מאד שמח שאתה עובד על זה.
תודה רבה.
(מחיאות כפיים)