Ось уже кілька років папка «Вхідні» в моїй пошті повна листів з погрозами
та образами.
У 2010 році я почала відповідати на ці листи
і пропонувати авторам зустрітися за чашкою кави і поговорити.
У мене було сотні зустрічей.
Вони навчили мене дечому важливому, і я хочу поділитися цим з вами.
Я народилася в Туреччині в сім'ї курдів.
Ми переїхали в Данію, коли я була ще зовсім дитиною.
У 2007 році я балотувалася в датський парламент
і була однією з перших жінок – представників меншин.
Мене обрали,
але невдовзі я усвідомила, що не всі були цьому раді.
Незабаром мою поштову скриньку заполонили листи з погрозами та образами.
Початок у всіх листів був приблизно однаковий:
«Що така чурка, як ти, робить в нашому парламенті?»
Я ніколи не відповідала.
Я просто видаляла ці листи.
Я вважала, що у мене немає нічого спільного з цими відправниками.
Вони не розуміли мене,
a я не розуміла їх.
Але одного разу одна з моїх колег в парламенті сказала,
що мені слід зберігати ці листи.
«Коли з тобою щось трапиться, поліції буде легше вийти на слід».
(Сміх)
Я звернула увагу, що вона сказала: «Коли щось трапиться», а не «якщо».
(Сміх)
Іноді листи з погрозами приходили і на мою домашню адресу.
Чим частіше я брала участь в публічних дебатах,
тим більше отримувала листів з погрозами та образами.
Незабаром у мене з'явилась секретна адреса,
і мені довелося вжити додаткових заходів безпеки для моєї сім'ї.
А в 2010 році мене почав переслідувати нацист.
Це був чоловiк, який нападав на жінок-мусульманок на вулиці.
Згодом ситуація погіршилася.
Одного разу я була з дітьми в зоопарку, у мене почав дзвонити телефон.
Це був той нацист.
Мені здавалося, що він десь поруч.
Ми поїхали додому.
Коли ми повернулися,
мій син запитав: «Мамо, чому він тебе так сильно ненавидить,
якщо навіть ні разу тебе не бачив? »
«Просто деякі люди дурні», – відповіла я.
У той момент я дійсно вважала, що це була найкраща відповідь.
І я підозрюю, що більшість з нас дасть цю відповідь.
Інші...
вони зомбовані і неосвічені дурні.
Ми хороші, а вони погані, і крапка.
Кілька тижнів потому я була в гостях у друга,
мене дуже засмучували і злили ненависть і расизм, з якими я зіткнулася.
Саме цей друг порадив мені зателефонувати і призначити зустрічi
відправникам тих листів.
«Вони вб'ють мене», – сказала я.
«Вони не посміють напасти на члена датського парламенту», – відповів він.
«А якщо навіть і вб'ють, ти станеш святою мученицею».
(Сміх)
«Так що це абсолютно безпрограшна ситуація для тебе».
(Сміх)
Його порада була настільки несподівана,
що, повернувшись додому,
я включила комп'ютер
і відкрила папку, в якій зберігала всі ці листи з погрозами.
Їх буквально було кілька сотень.
Листи, які починалися зі слів: «терористка»,
«чурка»,
«криса», «повія».
Я вирішила зв'язатися з тим, від кого прийшло найбільше листів.
Його звали Інгольф.
Я вирішила зв'язатися з ним один раз, щоб потім сказати: я намагалася.
На мої подив і жах,
він відповів на телефонний дзвінок.
Я випалила: «Привіт, мене звуть Озлем. Ви надіслали мені багато листів з погрозами.
Ми не знайомі.
Я хотіла спитати, чи можу я зайти до вас, щоб разом випити кави
і поговорити? »
(Сміх)
У трубці запанувала тиша.
Потім він сказав:
«Мені потрібно запитати у дружини».
(Сміх)
Що?
У расиста є дружина?
(Сміх)
Пару днів потому ми зустрілися у нього вдома.
Ніколи не забуду момент, коли він відкрив двері
і простягнув мені руку, щоб привітатися.
Я була розчарована,
(Сміх)
тому що він виглядав зовсім не так, як я його уявляла.
Я очікувала побачити жахливу людину,
брудний будинок, повний мотлоху.
Все було зовсім не так.
Будинок був наповнений ароматом кави,
який був налитий в точно такий же сервіз, який був у моїх батьків.
У результаті я залишилася там на двi з гаком години.
У нас виявилося так багато спільного.
Навіть наші упередження були схожі.
(Сміх)
Інгольф сказав менi, що коли він чекає на автобус,
і автобус зупиняється в 10 метрах від нього,
це тому що водій – «чурка»,
Я згадала те почуття.
В дитинстві,
коли я чекала автобус,
і він зупинявся в 10 метрах від мене,
я була впевнена, що водій – расист.
Повернувшись додому,
я почувалась двояко.
З одного боку, Інгольф мені сподобався.
З ним було легко і приємно спілкуватися,
але з іншого боку,
я не могла змиритися з думкою, що у мене так багато спільного з кимось,
у кого такі явнi расистські погляди.
Поступово,
і болісно,
я прийшла до розуміння,
що я засуджувала всіх тих, хто надсилав мені листи з погрозами,
так само, як вони засуджували мене.
Це був початок того, що я назвала #dialoguecoffee.
По суті, я сідаю випити чашку кави з тими,
хто говорив мені найжахливіші речі,
намагаючись зрозуміти, чому вони ненавидять таких, як я,
якщо навіть не знайомі зі мною.
Я займаюся цим останні вісім років.
Переважна більшість людей, до яких я звертаюсь, погоджуються зустрітися.
Головним чином це чоловіки,
але зустрічаються і жінки.
Обов'язковим правилом було зустрічатися тільки у них вдома,
щоб дати їм зрозуміти, що я їм довіряю.
Я завжди приношу з собою частування, тому що, коли ми разом їмо,
легше знайти щось спільне
і подружитися.
Водночас я отримала кілька цінних уроків.
Люди, що надсилали мені листи з образами, були робітниками,
чоловіками, дружинами,
батьками, як ми з вами.
Я не кажу, що їх поведінка прийнятна,
але я навчилася дистанціюватися від ненависних поглядів,
але не дистанціюючись при цьому від людини, яка виражає ці погляди.
І я виявила,
що люди, з якими я зустрічаюся, так само бояться людей, яких не знають,
як я боялася їх до того, як почала приходити до них на каву.
Під час цих зустрічей завжди підіймається одна і та ж тема.
Вона з'являється незалежно від того, чи говорю я з гуманістом чи расистом,
чоловіком чи жінкою,
мусульманином чи атеїстом.
Здавалося, вони всi думають,
що треба звинувачувати інших в ненависті
і провокуванні людей на подібні вчинки.
Всі вони вірять, що інші повинні припинити це цькування.
Вони вказують на політиків, засоби масової інформації, сусіда
або водія автобуса, який зупиняється в 10 метрах.
Але коли я запитую: «А ти сам?
Що ти можеш зробити?»,
Відповідь зазвичай така:
"Що я можу зробити?
Від мене нічого не залежить.
В мене немає влади».
Мені знайоме це відчуття.
Більшу частину життя
я теж думала, що у мене немає ні влади, ні впливу,
навіть коли стала членом датського парламенту.
Але сьогодні я знаю, що реальність зовсім інша.
Ми всі маємо владу і вплив на те, де ми знаходимося,
тому ми ніколи не повинні
недооцінювати свій потенціал.
Зустрічі у форматі #dialoguecoffee навчили мене,
що люди з будь-якими політичними поглядами можуть бути викриті в цькуванні
інших людей через відмінності в поглядах.
Я знаю, про що кажу.
У дитинстві я ненавиділа людей, що належать до інших верств суспільства.
І в той же час мої релігійні погляди були дуже радикальними.
Але моя дружба з турками, датчанами, євреями і расистами
стала вакциною проти моїх власних забобонів.
Я виросла в родині, що належить до робітничого класу,
і на своєму шляху зустріла багато людей, які наполягали на розмові зі мною.
Вони змінили мої погляди.
Вони сформували мене як демократа і прихильника «наведення мостів».
Якщо ви хочете попередити ненависть і насильство,
нам потрібно спілкуватися з якомога більшою кількістю людей,
так довго, наскільки це можливо,
і при цьому бути максимально відкритими.
Цього можна досягти лише шляхом обговорення,
критичної бесіди
і наполяганнi на діалозі, який не демонізує людей.
Хочу задати вам питання.
Я пропоную вам подумати про це, коли ви приїдете додому, і в найближчі дні,
але ви повинні бути чесними з собою.
Відповідь має бути простою, ніхто не дізнається.
Ось питання:
кого звинувачуєте у всіх гріхах ви?
Чи вважаєте ви прихильників американського президента Трампа негідними людьми?
Тих, хто голосував за президента Туреччини Ердогана, – божевільними ісламістами?
Або тих, хто голосував за Ле Пен у Франції, – тупими фашистами?
Або, можливо, ви думаєте, що американці, які голосували за Берні Сандерса,
незрілі хіпі?
(Сміх)
Всі ці слова були використані з метою очорнити цих людей.
Може бути, в цей самий момент ви думаєте, що я ідеаліст?
Я хочу кинути вам виклик.
До кінця цього року
я закликаю вас зустрітися з кимось, кого ви демонізуєте,
з ким ви розходитеся в політичних і/або культурних поглядах,
з ким, як ви вважаєте, у вас немає нічого спільного.
Я закликаю вас зустрітися з кимось у форматі #dialoguecoffee.
Пам'ятаєте Інгольфа?
По суті, я прошу вас знайти такого Інгольфа у вашому житті,
зв'язатися з ним або з нею
і запропонувати зустрітися, щоб разом випити кави.
Під час запуску #dialoguecoffee ви повинні пам'ятати ось що:
по-перше, не здавайтеся, якщо людина спочатку вам відмовляє.
Іноді на те, щоб організувати зустріч #dialoguecoffee, йде майже рік.
По-друге,
визнайте мужність іншої людини.
Ви не єдина хоробра людина.
Той, хто запрошує незнайомця в свій будинок, теж сміливий.
По-третє,
не судіть під час розмови.
Переконайтеся, що більша частина розмови заснована на тому, що у вас є спільного.
Як я вже казала, принесіть з собою частування.
І нарешті, пам'ятайте, що розмову необхідно закінчити на позитивній ноті,
тому що ви зустрінетеся ще.
Міст не збудувати за один день.
Ми живемо в світі, де у багатьох склалася категорична і нерідко екстремальна думка
про інших людей,
при цьому вони нічого про них не знають.
Ми, звичайно ж, помічаємо чужі упередження, а не свої власні.
І ми виключаємо їх зі свого життя.
Ми видаляємо листи з образами.
Ми спілкуємося тільки з тими людьми, які думають як ми,
а про інших говоримо з презирством.
Ми видаляємо друзів у Facebook,
і коли ми зустрічаємо людей, які дискримінують інших
або принижують людську гідність,
ми не наполягаємо на розмові з ними, щоб кинути виклик їх точці зору.
Саме так і гине здорове демократичне суспільство:
коли ми не несемо особисту відповідальність за демократію.
Ми приймаємо демократію як належне.
А це не так.
Розмова – найскладніша складова демократії
і найголовніша.
Ось мій виклик для вас.
Знайдіть свого Інгольфа.
(Сміх)
Почніть діалог.
Між людьми прірви нерозуміння,
але ми всi можемо побудувати мости над цими прірвами.
Дозвольте мені закінчити цитатою мого друга
Серджота Узана,
який втратив сина, Дена Узана, під час теракту
в єврейській синагозі в Копенгагені в 2015 році.
Серджіо відкинув всі пропозиції помсти,
замість цього він сказав:
«Зло можна перемогти тільки добротою.
А доброта вимагає сміливості».
Дорогі друзі,
давайте будемо сміливими.
Дякую.
(Оплески)