Moje sanduče je puno mejlova mržnje i zlostavljanja
i to je tako godinama.
Godine 2010. sam počela na njih da odgovaram
i predlažem pošiljaocu da bismo mogli da se nađemo na kafi i razgovoru.
Imala sam stotine susreta.
I oni su me naučili nečemu važnom što želim da podelim sa vama.
Rođena sam u Turskoj u porodici Kurda,
a preselili smo se u Dansku kada sam bila dete.
Godine 2007, kandidovala sam se za mesto u danskom parlamentu
kao jedna od prvih žena manjinske pripadnosti.
Izabrana sam,
ali sam uskoro saznala da nisu svi bili srećni zbog toga
jer sam ubrzo morala da se naviknem na poruke mržnje u svom sandučetu.
One bi počinjale ovako:
„Šta turbandžija kao ti radi u našem parlamentu?“
Nisam odgovarala.
Samo bih obrisala poruke.
Mislila sam da pošiljaoci i ja
nemamo ništa zajedničko.
Nisu me razumeli, a ni ja njih.
Jednog dana, koleginica iz parlamenta mi je rekla
da bi trebalo da sačuvam poruke.
„Kada ti se nešto desi, policija će imati trag.“
(Smeh)
Rekla je „Kada se desi“, a ne „ako“.
(Smeh)
Ponekad bi mi pisma mržnje stizala na kućnu adresu.
Što sam više bila uključena u javnu debatu,
više poruka mržnje i pretnji sam dobijala.
Posle nekog vremena, dobila sam tajnu adresu,
i preduzela sam mere opreza da bih zaštitila porodicu.
Godine 2010. jedan Nacista je počeo da me uznemirava.
Bio je to čovek koji je napao Muslimanku na ulici.
Vremenom je postalo mnogo gore.
Bila sam u zoo vrtu sa decom, a telefon je non-stop zvonio.
Bio je taj Nacista.
Imala sam utisak da je blizu.
Krenuli smo kući.
Kada smo se vratili,
sin me je pitao:
„Mama, zašto te toliko mrzi, kada te i ne poznaje?“
„Neki ljudi su prosto glupi“, rekla sam.
Tada sam mislila da je to prilično pametan odgovor.
Verovatno bi većina nas to rekla.
Drugi su glupi, ispran im je mozak
i neuki su.
Mi smo dobri, a oni loši ljudi, i tačka.
Nekoliko nedelja kasnije, bila sam kod prijatelja,
veoma uznemirena i ljuta zbog te mržnje i rasizma.
On je predložio da pozovem te ljude
i posetim ih.
„Ubiće me“, rekla sam.
„Nikada ne bi napali članicu danskog parlamenta,“ rekao je.
„A čak i ako te ubiju, postala bi mučenica.“
(Smeh)
„Ti dobijaš u svakom slučaju.“
(Smeh)
Njegov savet je bio tako neočekivan,
pa sam, kada sam stigla kući,
upalila računar
i otvorila folder sa porukama.
Bukvalno ih je bilo na stotine.
Poruke su počinjale sa „teroristo“,
„turbandžijo“
„pacove“, „kurvo.“
Kontaktirala sam onog koji mi je poslao najviše poruka.
Zvao se Ingolf.
Kontaktirala sam ga samo jednom da mogu da kažem da sam bar probala.
Na moje iznenađenje i šok,
javio se.
Izbrbljala sam: „Zdravo, ja sam Ozlem. Poslali ste mi toliko poruka mržnje.
Ne znate me, ja ne znam Vas.
Da li bih mogla da svratim na kafu
i da popričamo?“
(Smeh)
S druge strane je bila tišina.
A onda je rekao:
„Moram da pitam suprugu.“
(Smeh)
Šta?
Rasista ima suprugu?
(Smeh)
Par dana kasnije sreli smo se kod njega.
Nikada neću zaboraviti kada je otvorio vrata
i pružio mi ruku.
Bila sam razočarana.
(Smeh)
Nije izgledao kako sam zamišljala.
Očekivala sam užasnu osobu -
prljavu, neurednu kuću.
A nije bila.
Mirisala je na kafu
posluženu u šoljicama kakve su moji roditelji koristili.
Na kraju sam ostala dva i po sata.
Imali smo mnogo toga zajedničkog.
Čak i predrasude.
(Smeh)
Rekao mi je da kada čeka autobus
i on stane 10 metara od njega,
to je zato što je vozač „turbandžija“.
Bio mi je poznat taj osećaj.
Kada sam bila mlada
i čekala autobus,
a on stane 10 metara od mene,
bila bih sigurna da je vozač rasista.
Kada sam stigla kući,
bila sam ambivalentna prema tom iskustvu.
S jedne strane, svideo mi se Ingolf.
Bilo je lako i prijatno pričati s njim,
a s druge strane,
nije mi se svidelo što imam toliko zajedničkog
sa nekim ko je imao rasistička gledišta.
Postepeno,
i bolno,
shvatila sam da sam osuđivala one
koji su mi slali poruke mržnje
kao što su i oni mene.
To je bio početak #razgovorauzkafu.
U suštini, idem na kafu
sa ljudima koji su mi rekli grozne stvari
da bih razumela zašto mrze ljude kao što sam ja
kada me čak i ne poznaju.
To radim već osam godina.
Većina ljudi je pristala da se vidi sa mnom.
Većina njih su muškarci,
ali je bilo i žena.
Donela sam pravilo da se uvek srećemo kod njih
da im odmah dam do znanja da im verujem.
Uvek donesem hranu, jer, kada jedemo zajedno,
lakše je naći sličnosti među nama
i zajednički jezik.
Usput sam naučila neke važne lekcije.
Ljudi koji šalju poruke mržnje
su radnici, muževi, supruge,
roditelji kao vi i ja.
Ne kažem da je njihovo ponašanje prihvatljivo,
ali sam naučila da se distanciram od mrskih gledišta,
a da se ne distanciram od osobe koja ih izražava.
I otkrila sam
da se ti ljudi isto plaše nepoznatih ljudi kao što sam se i ja njih plašila
pre nego što sam počela da se pozivam na kafu.
Tokom tih susreta uvek iskrsne jedna tema.
Bez obzira na to da li pričam sa humanistom ili rasistom,
muškarcem, ženom,
Muslimanom ili ateistom.
Izgleda da svi misle
da su drugi ljudi krivi za mržnju
i generalizaciju grupa.
Svi oni veruju da drugi moraju da prestanu da demonizuju.
Upiru prstom u političare, medije, komšije
ili vozača autobusa koji staje 10 metara od vas.
Ali kada sam pitala: „Šta je sa vama?
Šta vi možete uraditi?“,
odgovor je uglavnom:
„Šta mogu da uradim?
Ja nemam uticaj.
Ja nemam moć.“
Poznat mi je taj osećaj.
Veliki deo svog života, i ja sam mislila
da nemam moć ili uticaj -
čak i kao članica danskog parlamenta.
Ali realnost je danas drugačija.
Svi imamo moć i uticaj,
zato ne smemo nikada, ali nikada,
potcenjivati svoj potencijal.
Ovi #razgovoriuzkafu su me naučili
da ljudi svih političkih ubeđenja mogu da demonizuju
one sa drugačijim gledištima.
Znam o čemu govorim.
Kao dete, mrzela sam razne populacijske grupe.
Tada su moja verska uverenja bila vrlo ekstremna.
Ali moje prijateljstvo sa Turcima, Dancima, Jevrejima i rasistima
vakcinisalo me je protiv sopstvenih predrasuda.
Odrasla sam u radničkoj porodici,
i do sada sam srela mnoge ljude koji su insistirali da pričaju sa mnom.
Oni su promenili moja gledišta.
Napravili su od mene demokratu koji pravi mostove među ljudima.
Ako želite da sprečite mržnju i nasilje,
morate pričati sa što više ljudi
što je duže moguće,
a da ste pritom što otvoreniji.
To se postiže jedino debatom,
kritičkim razgovorom i insistiranjem
na dijalogu koji ne demonizuje ljude.
Postaviću vam pitanje.
Razmislite o tome kada dođete kući i narednih dana,
ali morate biti iskreni prema sebi.
Trebalo bi da je lako, i niko neće znati.
Evo ga pitanje...
Koga vi demonizujete?
Da li mislite da su Trampove pristalice jadnici?
Ili da su Erdoganovi glasači ludi islamisti?
Ili da su oni koji su glasali za Le Pen u Francuskoj glupi fašisti?
Ili možda mislite da su Amerikanci koji su glasali za Bernija Sandersa
nezreli hipici?
(Smeh)
Sve te reči su se koristile da ocrne te grupe.
Možda sada mislite da sam idealista?
Dajem vam izazov.
Do kraja godine, izazivam vas
da pozovete nekog kog demonizujete -
nekog sa kim se ne slažete politički i/ili kulturno
i sa kim mislite da nemate ništa zajedničko.
Izazivam vas da takvu osobu pozovete na #razgovoruzkafu.
Sećate se Ingolfa?
U suštini, tražim da nađete Ingolfa u svom životu,
da kontaktirate njega ili nju
i predložite susret.
Kada počnete sa njima morate zapamtiti ovo:
prvo, ne odustajte ako vas prvo odbije.
Ponekad mi je trebalo i do godinu dana da dogovorim #razgovoruzkafu.
Drugo:
pozdravite hrabrost te osobe.
Niste samo vi hrabri.
Već i osoba koja vas poziva u svoj dom.
Treće:
ne osuđujte tokom razgovora.
Pobrinite se da se većina razgovora vodi o onome što vam je zajedničko.
Kao što sam rekla, ponesite hranu.
I na kraju, završite razgovor pozitivno
jer ćete se sresti ponovo.
Most se ne može sagraditi za jedan dan.
Živimo u svetu u kome mnogi ljudi imaju
konačna i ekstremna mišljenja o drugima
iako ih ne poznaju.
Primećujemo predrasude kod drugih, ali ne kod sebe.
I zabranjujemo ih u svojim životima.
Brišemo poruke mržnje.
Družimo se samo sa istomišljenicima
i pričamo o drugima sa prezirom.
Brišemo ljude sa Fejsbuka,
a kada upoznamo ljude koji diskriminišu
ili dehumanizuju ljude ili grupe,
ne insistiramo na razgovoru sa njima da izazovemo njihovo mišljenje.
Tako zdrava demokratska društva pucaju -
kada ne prihvatimo ličnu odgovornost za demokratiju.
Uzimamo demokratiju zdravo za gotovo.
A ne treba.
Razgovor je najteža stvar u demokratiji
ali i najvažnija.
Evo mog izazova.
Nađite svog Ingolfa.
(Smeh)
Započnite razgovor.
Rovovi su kopani među ljudima, da,
ali svi možemo da gradimo mostove preko tih rovova.
Završiću citirajući prijatelja,
Seržota Uzana,
koji je izgubio sina, Dena Uzana, u terorističkom napadu
na jevrejsku sinagogu u Kopenhagenu, 2015. godine.
Seržot je odbio predloge o osveti
i, umesto toga, rekao:
„Zlo se može pobediti jedino dobrotom među ljudima.
Dobrota zahteva hrabrost.“
Dragi prijatelji,
budimo hrabri.
Hvala vam.
(Aplauz)