Căsuța mea de mail e plină de mesaje jignitoare și pline de ură,
și asta se întâmplă de ani de zile.
În 2010, am început să răspund acestor mesaje
și să le propun celor care le-au scris să povestim la o cafea.
Am avut sute de astfel de întâlniri.
Și am învățat din ele ceva important, pe care vreau să vi-l împărtășesc și vouă.
M-am născut în Turcia, din părinți kurzi,
și am emigrat în Danemarca pe când eram copil.
În 2007 am candidat pentru un loc în parlamentul danez,
fiind una dintre primele femei aparţinând minorităţilor.
Am fost aleasă,
dar foarte curând am aflat că nu toată lumea era așa de încântată
și a trebuit să mă obișnuiesc rapid să găsesc mesaje de ură pe mail.
Mesajele începeau cu ceva de genul:
„Ce cauți în parlamentul nostru, musulmanco?”
Nu le răspundeam niciodată.
Ștergeam mailurile și-atât.
Mă gândeam că eu nu am absolut nimic în comun cu oamenii ăștia.
Ei nu mă înțelegeau pe mine,
iar eu nu-i înțelegeam pe ei.
Dar într-o zi, o colegă din parlament
mi-a spus că ar trebui să păstrez acele mesaje.
„Când o să ți se întâmple ceva, ele vor servi ca indicii pentru poliție.”
(Râsete)
Am observat că a zis: „Când o să ți se întâmple”, și nu „dacă”.
(Râsete)
Uneori primeam astfel de mesaje chiar și pe adresa mea de acasă.
Cu cât eram mai expusă public,
cu atât mai mult primeam astfel de mesaje și amenințări.
La un moment dat a fost nevoie să obțin un domiciliu secret
și să iau tot felul de măsuri suplimentare de precauție ca să-mi protejez familia.
Apoi, în 2010, a început să mă hărțuiască un nazist.
Era un bărbat care chiar a atacat femei musulmane pe stradă.
Lucrurile s-au înrăutățit cu timpul.
Eram la zoo cu copiii și telefonul suna încontinuu.
Era nazistul.
Aveam senzația că e undeva aproape.
Am plecat imediat acasă.
Când am ajuns,
fiul meu m-a întrebat: „Mami, de ce te urăște atât de mult?
Nici măcar nu te cunoaște!”
„Unii oameni sunt pur și simplu proști”, i-am răspuns.
La momentul respectiv, răspunsul meu mi s-a părut foarte pertinent.
Și cred că e răspunsul pe care mulți dintre noi l-ar da.
Ceilalți
sunt cei care sunt proști, spălați pe creier, ignoranți.
Noi suntem cei buni, ceilalți sunt cei răi. Punct.
Câteva săptămâni mai târziu, eram în vizită la un prieten
și eram foarte supărată din cauza urii și rasismului cu care mă confruntam.
El e cel care mi-a sugerat să îi contactez
și să îi vizitez.
„Ăștia or să mă omoare”, i-am spus.
„Nu cred că vor ataca un membru al parlamentului danez”, mi-a răspuns.
„Și chiar dacă te omoară, e bine, o să devii o martiră.”
(Râsete)
„Deci tu ieși în câștig, orice ar fi.”
(Râsete)
Sfatul lui a fost total neașteptat,
așa că, ajungând acasă,
mi-am deschis calculatorul
și am deschis folderul în care aveam salvate toate mesajele de ură.
Erau efectiv cu sutele.
Mesaje care începeau cu termeni ca „teroristo”,
„îmbrobodito”,
„șobolan ce ești”, „târfo”.
M-am decis să-l contactez pe cel care îmi trimisese cele mai multe mesaje.
Se numea Ingolf.
Mă gândeam să-l sun doar o dată, ca să pot spune că măcar am încercat.
Spre surprinderea mea,
a răspuns la telefon.
Am îngăimat rapid:
„Bună, mă numesc Özlem. Mi-ați trimis foarte multe mesaje pline de ură.
Nu mă cunoașteți, nu vă cunosc.
Mă întrebam dacă ar fi în regulă să vă fac o vizită
și discutăm despre asta la o cafea?”
(Râsete)
La celălalt capăt, liniște.
Într-un târziu:
„Trebuie să mă consult cu soția.”
(Râsete)
Poftim?
Rasistul mai avea și-o nevastă?
(Râsete)
Două zile mai târziu, ne întâlneam la el acasă.
N-o să uit niciodată momentul când a deschis ușa și mi-a întins mâna.
Am fost așa dezamăgită.
(Râsete)
Nu arăta deloc cum credeam.
Mă așteptam să văd un om oribil, murdar, într-o casă dezordonată.
Nici pe departe.
În casă la el mirosea a cafea,
pe care a servit-o într-un set de cești identic cu cel al părinților mei.
Am stat la el două ore și jumătate.
Am descoperit că aveam atâtea în comun.
Până și prejudecățile noastre semănau.
(Râsete)
Ingolf mi-a spus că atunci când așteaptă autobuzul,
dacă șoferul oprește la zece metri depărtare,
e din cauză că e vreun musulman necioplit.
Rezonam cu ce spunea el.
În tinerețe,
când așteptam autobuzul,
dacă se oprea la zece metri depărtare de mine,
sută la sută șoferul era rasist.
Mai târziu, acasă fiind,
eram foarte confuză în legătură cu întâlnirea avută.
Pe de o parte, mi-a plăcut mult de Ingolf.
Era o plăcere să povestești cu el.
Pe de altă parte, însă,
nu suportam gândul de a avea atâtea în comun
cu cineva cu vederi în mod clar rasiste.
Treptat,
și nu mi-a fost ușor,
dar am reușit să accept
că îi judecam și eu pe cei care mi-au trimis acele mesaje,
exact cum și ei mă judecau pe mine.
Ăsta a fost începutul a ceea ce eu numesc #dialoglacafea.
Practic, îmi fac timp să beau o cafea
cu oamenii care mi-au adresat cele mai urâte cuvinte,
și încerc să înțeleg de ce ei îi urăsc pe cei ca mine,
când nici măcar nu mă cunosc.
Fac asta deja de opt ani.
Majoritatea celor pe care îi contactez acceptă să ne vedem.
Majoritatea sunt bărbați,
dar am întâlnit și femei.
Mi-am propus ca de fiecare dată să merg eu la ei acasă,
ca să le arăt că am încredere în ei.
Întotdeauna aduc mâncare, pentru că atunci când mănânci împreună cu cineva
e mai ușor să găsești lucruri în comun
și să ajungi la o înțelegere.
În tot acest timp am învățat niște lecții foarte valoroase.
Oamenii care trimit mailuri rasiste sunt angajați,
soți, soții,
părinți ca mine și ca voi.
Nu încerc să spun că ceea ce fac ei e acceptabil,
dar am învățat să mă detașez de vederile rasiste
fără să resping, totuși, persoana care le are.
Am descoperit
că cei pe care îi vizitez sunt la fel de speriați de necunoscuți
cum eram și eu înainte să mă auto-invit la ei la cafea.
Pe parcursul acestor întâlniri, a tot reieșit un lucru.
Se pare că indiferent cu cine vorbeam, că era umanitarist sau rasist,
bărbat sau femeie,
musulman sau ateu,
toți erau de părere
că alții sunt de vină pentru acea ură
și pentru propagarea ei în comunități.
Toți spun că ceilalți trebuie să înceteze să mai fie abuzivi.
Arată cu degetul către politicieni, mass-media, vecini,
șoferul de autobuz care oprește zece metri mai încolo.
Dar când i-am întrebat: „Dar tu?
Ce poți face chiar tu?”,
de obicei răspunsul este:
„Ce pot eu să fac?
N-am nicio influență,
n-am nicio putere.”
Cunosc sentimentul.
O mare parte din viața mea,
și eu credeam că nu am putere și influență,
chiar și după ce am ajuns în parlamentul danez.
Astăzi, însă, știu că lucrurile stau altfel.
Cu toții avem putere și influență, exact acolo unde suntem,
așa că niciodată,
dar niciodată, să nu ne subestimăm potențialul.
Întâlnirile #dialoglacafea m-au învățat
că adepții tuturor convingerilor politice cad în capcana de a-i hărțui
pe cei cu vederi diferite față de ei.
Credeți-mă, știu ce zic.
În copilărie, uram comunitățile care nu erau ca noi.
Pe atunci, convingerea mea religioasă era dusă la extrem.
Însă prietenia mea cu turci, cu danezi, cu evrei și cu rasiști
m-a lecuit de propriile mele prejudecăți.
Am crescut într-o familie din clasa muncitoare
și de-a lungul vieții am întâlnit mulți oameni care au insistat să-mi vorbească.
Ei mi-au schimbat vederile.
M-au făcut să fiu un cetățean democratic și care construiește relații.
Dacă vrem să prevenim ura și violența,
trebuie să vorbim cu cât mai mulți oameni,
pentru cât mai mult timp,
și fiind cât de deschiși posibil.
Putem obține asta doar prin dialog deschis,
conversații argumentate,
și făcând tot posibilul ca discuțiile să nu devină rasiste.
Vreau să vă întreb ceva.
Aș vrea să vă gândiți la ce v-am spus, în zilele următoare,
dar să fiți sinceri cu voi înșivă.
N-ar trebui să fie greu, că nu trebuie să spuneți nimănui.
Și întrebarea este...
aveți prejudecăți față de cineva?
Credeți cumva că susținătorii președintelui SUA, Trump, sunt patetici?
Sau că cei care l-au votat pe președintele turc Erdoğan sunt islamiști fanatici?
Sau că cei care au votat cu Le Pen în Franța sunt fasciști tâmpiți?
Sau poate credeți că americanii care l-au votat pe Bernie Sanders
sunt niște hipioți aiuriți.
(Râsete)
Toate aceste descrieri au fost folosite pentru a calomnia acele grupuri.
În momentul ăsta, poate ați început să mă etichetați drept o idealistă?
Vă lansez o provocare.
Până la finalul acestui an
vă provoc să invitați pe cineva față de care aveți prejudecăți,
pe cineva cu care nu sunteți de acord, din punct de vedere cultural sau politic,
și cu care nu credeți că ați avea ceva în comun.
Vă provoc să invitați o astfel de persoană la #dialoglacafea.
Vi-l amintiți pe Ingolf?
Practic, vă cer să îl găsiți pe acel Ingolf din viața voastră,
să-l contactați,
și să-i propuneți să vă vedeți la #dialoglacafea.
Dacă inițiați un #dialoglacafea, țineți minte:
în primul rând, nu renunțați dacă persoana refuză.
Uneori mi-a luat și peste un an ca să obțin o întâlnire #dialoglacafea.
În al doilea rând,
apreciați și curajul celuilalt.
Nu doar voi v-ați asumat un risc.
Cel care vă primește în casa lui e cel puțin la fel de curajos.
În al treilea rând,
abțineți-vă de la a judeca în timpul dialogului.
Faceți în așa fel încât discuția să graviteze în jurul lucrurilor în comun.
Cum spuneam, aduceți o gustare cu voi.
Și în final, încercați să încheiați conversația într-o notă pozitivă,
pentru că vă veți mai întâlni.
O relație nu se construiește într-o singură zi.
Trăim într-o lume în care mulți oameni au opinii foarte ferme, și adesea extreme
despre ceilalți,
fără să știe mare lucru despre ei.
Firește că mult mai lesne observăm prejudecățile celorlalți
decât pe ale noastre.
Și-atunci îi excludem din viața noastră.
Ștergem mesajele pline de ură.
Ne petrecem timpul doar cu oameni care gândesc ca noi
și, la fel ca noi, îi denigrează pe „ceilalți”.
Îi ștergem din lista de prieteni de pe Facebook,
iar când întâlnim oameni care discriminează
sau insultă alți oameni sau grupuri,
nu încercăm să îi provocăm la discuție în legătură cu opiniile lor.
Așa decad societățile cu o democrație sănătoasă, prin faptul că
nu ne asumăm responsabilitatea individuală pentru acea democrație.
Ni se pare că democrația se întâmplă de la sine.
Greșit.
Dialogul e cel mai dificil lucru de realizat într-o democrație,
dar și cel mai important.
Iată, deci, provocarea mea.
Găsiți-l pe Ingolf al vostru.
(Râsete)
Porniți o discuție cu el.
Ziduri au fost ridicate între oameni,
dar avem abilitatea să le dărâmăm și să ne reconectăm.
Și dați-mi voie să închei citându-l pe prietenul meu,
Sergeot Uzan,
care și-a pierdut fiul, pe Dan Uzan, într-un atac terorist asupra unei sinagogi
în 2015, în Copenhaga.
Sergeot a respins orice propunere de a căuta răzbunare.
În schimb, a replicat:
„Răul poate fi învins doar dacă suntem buni unul cu celălalt.
Iar asta cere curaj.”
Prieteni dragi,
haideți să fim curajoși!
Vă mulțumesc!
(Aplauze)