A beérkező leveleim között évek óta
sok a gyűlölködő és mocskolódó.
2010-től válaszolok rájuk,
és javaslom az írójának, hogy találkozzunk egy kávé melletti beszélgetésre.
Több száz találkozón voltam.
Valami nagyon fontosat tanítottak nekem, erről szeretnék beszámolni.
Törökországban születtem, kurd családban.
Kiskoromban Dániába költöztünk.
2007-ben megpályáztam egy képviselői mandátumot a dán parlamentben,
kisebbségi nők közül az elsők között.
Megválasztottak,
de hamarosan rájöttem, hogy nem mindenki értett ezzel egyet,
mivel hamar hozzá kellett szoknom a beérkező gyűlölködő levelekhez.
A levelek valahogy így kezdődtek:
"Mit keres egy ilyen rongyfejű, mint te, a parlamentünkben?”
Soha nem válaszoltam.
Csak töröltem az ímélt.
Azt gondoltam, hogy semmi közös nincs bennünk az ímél írójával.
Nem értettek engem,
én meg őket nem értettem.
Később egyik parlamenti képviselőtársam azt javasolta,
hogy mentsem el a gyűlölködő íméleket.
"Mikor valami történik veled, akkor a rendőrségnek támpontot adnak.”
(Nevetés)
Megjegyeztem, hogy azt mondta: "mikor valami történik”, és nem azt: "ha”.
(Nevetés)
Néha a lakcímemre is érkeztek gyűlölködő levelek.
Minél többet szerepeltem,
annál több gyűlölködő levelet és fenyegetést kaptam.
Egy idő után titkos ímélcímet kaptam,
és különleges óvintézkedésekkel kellett védenem a családom.
Egy náci 2010-ben kezdett zaklatni.
A férfi korábban muszlim nőket támadott meg az utcán.
Idővel ez még rosszabb lett.
Állatkertben voltam a gyerekeimmel, és a telefonom állandóan csengett.
A náci hívogatott.
Az volt az érzésem, hogy a közelünkben van.
Hazamentünk.
Mikor megérkeztünk, a fiam megkérdezte:
"Anya, miért utál ennyire téged,
mikor nem is ismer?”
"Vannak egyszerűen buta emberek” – válaszoltam.
Akkor ezt igen okos válasznak tartottam.
Gyanítom, hogy legtöbben ezt válaszoltuk volna.
Mások
buták, agymosottak, műveletlenek.
"Mi jók vagyunk, mások rosszak” időszak volt.
Pár hét múlva barátomnál vendégeskedtem,
és rendkívül zaklatott és mérges voltam a sok utálat és fajgyűlölet miatt.
Ő javasolta,
hogy találkozzam a zaklatóimmal.
"Megölnek” – mondtam.
"Soha nem támadnának meg egy dán parlamenti képviselőt” – válaszolta.
"Egyébként, ha megölnének, akkor mártír leszel.”
(Nevetés)
"Tisztán nyertes helyzet számodra.”
(Nevetés)
Váratlanul ért a javaslata.
Mikor hazaértem,
bekapcsoltam a számítógépem,
és megnyitottam a gyűlölködő levelek mappáját.
Több ezer levél volt.
Ímélek, melyek így kezdődtek: "terrorista”,
"rongyfejű",
"patkány", "kurva".
Elhatároztam, hogy azzal veszem fel a kapcsolatot,
aki a legtöbb levelet küldte: Ingolffal.
Elhatároztam, hogy csak egyszer hívom, hogy elmondhassam: megpróbáltam.
Meglepetésemre és döbbenetemre
felvette a telefont.
Kifakadtam: "Özlem vagyok. Több gyűlölködő levelet küldtél nekem.
Nem ismersz, én sem ismerlek.
Azon tűnődtem, hogy találkozhatnánk-e valahol egy kávéra,
és beszélhetnénk erről?”
(Nevetés)
Néma csend következett.
Utána azt mondta:
"Megkérdezem a feleségem."
(Nevetés)
Mi van?
Egy fajgyűlölőnek van felesége?
(Nevetés)
Pár nappal később náluk találkoztunk.
Soha nem felejtem el, mikor kinyitotta a bejárati ajtót,
és kijött kezet nyújtani.
Csalódott voltam.
(Nevetés)
Egyáltalán nem ilyennek képzeltem el.
Egy szörnyetegnek képzeltem,
koszos, rendetlen házban.
Nem ilyen volt.
Kellemes kávéillat fogadott,
és ugyanolyan kávéskészletből ittunk, mint a szüleimnél.
Végül két és fél órát töltöttem velük.
Nagyon sok közös volt bennünk.
Még az előítéleteink is azonosak voltak.
(Nevetés)
Ingolf elmesélte, hogy mikor buszra vár,
és az tíz méterre áll meg tőle,
olyankor a sofőr egy "rongyfejű".
Felismertem az érzést.
Fiatalkoromban,
mikor álltam a buszmegállóban,
és a busz tíz méterre állt meg tőlem,
akkor biztos voltam benne, hogy a sofőr fajgyűlölő.
Hazaérve
ellentmondásos érzések törtek rám.
Egyfelől, valójában kedveltem Ingolfot.
Könnyed s kellemes beszélgetőpartner volt,
de másfelől
nem bírtam elviselni a gondolatot, hogy ennyi közös van bennem valakivel,
akinek ennyire egyértelműen fajgyűlölő nézetei vannak.
Fokozatosan
és fájdalmasan
be kellett ismerjem,
hogy ugyanolyan előítéletes voltam a gyűlölködőkkel szemben,
mint ők velem szemben.
Így vette kezdetét a #dialoguecoffee.
Leültem kávézni azokkal,
akik a legszörnyűbb dolgokat vágták a fejemhez,
hogy megpróbáljam megérteni, miért utálják az olyanokat, mint én,
mikor nem is ismernek.
Ezt folytattam az elmúlt nyolc évben.
Akiket megkerestem, legtöbben beleegyeztek a találkozásba.
Inkább férfiak voltak,
de találkoztam nőkkel is.
Szabályszerűen mindig náluk találkoztunk,
ezzel is sugalltam, hogy bízom bennük.
Mindig vittem harapnivalót, mert közös étkezéskor,
könnyebben megtaláljuk a közös hangot,
és kibékülünk egymással.
Az út során, értékes tudást szereztem.
A gyűlölködő levelek írói
dolgozók, férjek és feleségek,
szülők, mint ti meg én.
Nem mondom, hogy elfogadhatóan viselkednek,
de megtanultam eltávolodni a gyűlölettől,
anélkül hogy eltávolodnék a nézetek írójától.
Arra is rájöttem, hogy akikkel találkoztam
ugyanúgy féltek az ismeretlenektől,
mint én, mielőtt elkezdtem volna meghívatni magam egy kávéra.
Ezeken a találkozásokon ugyanazok a témák jöttek elő.
Nem volt különbség humanista vagy fajgyűlölő,
férfi vagy nő,
muszlim vagy ateista beszélgető között.
Mind úgy gondolták,
hogy másokat kell okolni
a gyűlölet és az általánosítások miatt.
Mind úgy gondolták, hogy előbb a többiek hagyják abba a démonizálást.
A politikusokat, a médiát, a szomszédokat
vagy a buszsofőrt okolták, aki tőlük tíz méterre áll meg.
De mikor megkérdeztem:
"És te? Te mit tudnál tenni?",
általában azt válaszolták:
"Mit tehetnék?
Nincs ráhatásom.
Nincs hatalmam."
Ismerem azt az érzést.
Sokáig én is úgy hittem,
hogy nincs hatalmam, sem ráhatásom,
még akkor is, mikor képviselő lettem a dán parlamentben.
Ma már tudom, hogy a valóság más.
Van hatalmunk és ráhatásunk ott, ahol vagyunk,
tehát soha, de soha ne becsüljük alá
saját lehetőségünket.
A #dialoguecoffee megtanított,
hogy bármilyen politikai meggyőződésűek rajtakaphatók,
hogy a más nézeteket vallókat démonizálják.
Tudom, mit beszélek.
Fiatalkoromban gyűlöltem különböző népcsoportokat.
Akkor a vallási nézeteim is nagyon szélsőségesek voltak.
De a török, dán, zsidó és rasszista barátaim
beoltottak előítéleteim ellen.
Munkáscsaládban nőttem fel,
és életutam során sokan akartak beszélgetni velem.
Megváltoztatták a nézeteim.
Demokratikus polgárt és hídépítőt neveltek belőlem.
Ha meg akarjuk előzni a gyűlöletet és az erőszakot,
akkor sokan kell beszélgessünk,
minél hosszabban
és a lehető legnyitottabban.
Ezt csak érveléssel lehet elérni,
kritikus párbeszéddel,
és nem mások démonizálásával.
Felteszek egy kérdést:
Gondolkodjanak el rajta otthon a következő napokon,
de legyenek őszinték magukkal.
Könnyen fog menni, senki nem tudja meg.
Következő a kérdés:
ön kit démonizál?
Úgy gondolja, hogy Trump amerikai elnök támogatói siralmasak?
Vagy akik Erdoğan török elnökre szavaztak, őrült iszlamisták?
Vagy akik Le Penre szavaztak, buta fasiszták?
Vagy tán azt hiszi, a Bernie Sandersre szavazó amerikaiak
éretlen hippik?
(Nevetés)
E szavak az említett csoportok becsmérlésére szolgálnak.
Lehet, hogy idealistának tartanak?
Feladatot adok önöknek.
Még év vége előtt,
kérem, hívjanak meg valakit, akit démonizálni szoktak,
valakit, akivel politikailag vagy kulturálisan nem értenek egyet,
és akiben – úgy gondolják –, hogy semmi közös nincs önökkel.
Kérem, hogy hívják meg egy kávédialógusra.
Emlékeznek Ingolfra?
Találjanak egy Ingolfot az életükben,
lépjenek kapcsolatba vele,
javasolják, hogy találkozzanak egy kávédialógusra.
A kávédialógus kezdetén jusson eszükbe:
egy: ne adják fel első visszautasításkor.
Néha egy évembe telt összehozni egy kávédialógust.
Kettő:
Ismerjék el a másik bátorságát.
Nem csak önök bátrak.
Aki vendégül látja önöket a házában, ugyanolyan bátor.
Három:
Ne ítélkezzenek a beszélgetés alatt.
A közös dolgokra koncentráljanak.
És mint említettem, vigyenek harapnivalót.
Végül, fejezzék be a beszélgetést valami pozitívval.
Mert még találkoznak.
Egy híd nem egy nap alatt épül fel.
A mai világban sokan
határozott és gyakran szélsőséges véleményt formálnak másokról,
anélkül hogy ismernék egymást.
Természetesen észrevesszük mások előítéletét, a magunkét nem.
Kitiltjuk őket az életünkből.
Töröljük a gyűlölködő leveleket.
Csak azokkal jövünk össze, akik hozzánk hasonlóan gondolkoznak,
és ugyanolyan lekicsinylően beszélnek másokról.
Vannak, akiket elutasítunk a Facebookon,
és ha valakit diszkrimináción kapunk,
vagy észrevesszük, hogy embereket vagy csoportokat leszól,
olyankor sem ragaszkodunk a helyreigazító beszélgetéshez.
Így dőlnek romba igazi demokratikus társadalmak,
mikor nem érezzük személyes felelősségünknek a fenntartását.
Adottnak vesszük a demokrácia létezését.
De ez nem így van.
Párbeszédet folytatni a demokráciában a legnehezebb,
de ugyanakkor a legfontosabb is.
Ez a feladatom.
Találják meg Ingolfot az életükben.
(Nevetés)
Kezdeményezzenek beszélgetést vele.
Még szakadék választja el az embereket,
de mindannyian képesek vagyunk ezeket áthidalni.
Engedjék meg, hogy végül
Sergeot Uzan barátomat idézzem:
aki a fiát, Dan Uzant vesztette el
2015-ben Koppenhágában egy zsinagóga elleni terrortámadásban.
Sergio visszautasított minden megtorlási javaslatot,
ellenben azt mondta:
"A gonoszságot az emberek közti kedvesség győzheti le.
A kedvesség bátorságot követel."
Kedves barátaim!
Legyünk bátrak!
Köszönöm.
(Taps)