Min indbakke er fyldt med hade-emails og personlige fornærmelser.
Det har den været i årevis.
I 2010 begyndte jeg at besvare disse emails
og spurgte afsenderen, om vi skulle mødes til kaffe og en snak.
Jeg har haft hundredvis af møder.
De har lært mig noget vigtigt, som jeg vil dele med jer.
Jeg er født i Tyrkiet af kurdiske forældre,
og vi flyttede til Danmark, da jeg var lille.
I 2007 stillede jeg op til valg til folketinget
som en af de første kvinder med anden etnisk baggrund.
Jeg blev valgt ind,
men ikke alle var glade for det,
og jeg vænnede mig snart til at finde hade-emails i min indbakke.
Disse emails kunne begynde med:
''Hvad laver en fejlfarve som dig i vores folketing?''
Jeg svarede aldrig.
Jeg slettede dem bare.
Jeg mente, at afsenderne og jeg intet havde tilfælles.
De forstod mig ikke,
og jeg forstod ikke dem.
Men en dag sagde en af mine kolleger i folketinget,
at jeg skulle gemme hadebeskederne.
''Når der sker dig noget, har politiet noget at gå efter.''
(Latter)
Jeg bemærkede, at hun sagde ''Når noget sker'' og ikke ''hvis''.
(Latter)
Nogle gange blev der også sendt hadebreve til mit hjem.
Jo mere jeg blev involveret i den offentlige debat,
jo flere hadebreve og trusler modtog jeg.
Efter et stykke tid fik jeg hemmelig adresse,
og måtte sørge for beskyttelse af min familie.
I 2010 begyndte en nazist at chikanere mig.
Det var en mand, der havde overfaldet muslimske kvinder på gaden.
Med tiden blev det meget værre.
Jeg var i Zoo med mine børn, og min telefon ringede hele tiden.
Det var nazisten.
Jeg fik indtryk af, at han var i nærheden.
Vi tog hjem.
Da vi kom hjem,
spurgte min søn, ''Hvorfor hader han dig så meget, mor,
når han ikke engang kender dig?''.
''Nogle mennesker er dumme'' sagde jeg.
På det tidspunkt syntes jeg faktisk, at det var et ret klogt svar.
Og jeg regner med, at det er det svar, de fleste af os ville give.
De andre ...
er dumme, hjernevaskede, uvidende.
Vi er de gode, og de er de onde, punktum.
Flere uger senere besøgte jeg en ven,
og jeg var meget oprevet over alt det had og racisme, jeg havde oplevet.
Så foreslog han, at jeg skulle ringe til dem
og besøge dem.
''De slår mig ihjel,'' -
''De ville aldrig angribe et medlem af det danske folketing,'' sagde han.
''Og hvis de dræbte dig, ville du blive martyr.''
(Latter)
''Så det er en klar win-win situation for dig.''
(Latter)
Hans råd var så uventet,
så da jeg kom hjem
tændte jeg computeren
og åbnede mappen, hvor jeg havde gemt alle hadebeskederne
Der var i hundredevis.
Emails der begyndte med ''terrorist,''
''fejlfarve,''
''rotte,'' ''luder.''
Jeg besluttede mig for at kontakte den, der havde sendt mig flest.
Hans navn var Ingolf.
Jeg ville kontakte ham en enkelt gang, så jeg kunne sige, at jeg havde forsøgt.
Det chokerede mig,
at han tog telefonen.
Jeg udbrød: ''Hej, mit navn er Özlem. Du har sendt mig så mange hade-emails.
Du kender ikke mig, jeg kender ikke dig.
Måske kunne jeg komme forbi, og vi kunne drikke en kop kaffe sammen
og snakke om det?''
(Latter)
Der var stilhed på linjen.
Så sagde han:
''Jeg må spørge min kone.''
(Latter)
Hvad?
Har racisten en kone?
(Latter)
Et par dage senere mødtes vi hjemme hos ham.
Jeg vil aldrig glemme, da han åbnede døren
og gav mig hånden.
Jeg var så skuffet.
(Latter)
for han så ikke ud, som jeg havde forestillet mig.
Jeg havde forventet en forfærdelig person,
et beskidt, uordentligt hus.
Det var det ikke.
Hans hus duftede af kaffe,
som blev serveret af et kaffestel magen til mine forældres.
Jeg blev i to en halv time.
Vi havde rigtig mange ting tilfælles.
Selv vore fordomme lignede hinanden.
(Latter)
Ingolf fortalte mig, at når han venter på bussen,
og bussen stopper 10 meter fra ham,
var det fordi hans chauffør var en 'fejlfarve'.
Jeg genkendte den følelse.
Da jeg var ung
og ventede på bussen,
og den stoppede 10 meter fra mig,
var jeg sikker på, at chaufføren var racist.
Da jeg kom hjem,
var jeg meget splittet omkring min oplevelse.
På den ene side kunne jeg virkelig godt lide Ingolf.
Han var nem og behagelig at snakke med.
Men på den anden side
brød jeg mig ikke om at have så meget tilfælles
med en, der havde så åbenlyst racistiske synspunkter.
Gradvist
og smertefuldt,
måtte jeg indse,
at jeg havde dømt dem, der havde sendt mig hade-emails,
ligesom de havde dømt mig.
Dette var begyndelsen på det, jeg kalder #dialogkaffe.
Helt enkelt drikker jeg kaffe
med mennesker, der har sagt de frygteligste ting til mig
for at forsøge at forstå, hvorfor de hader folk som mig,
når de ikke engang kender mig.
Jeg har gjort det de seneste otte år.
De fleste, jeg kontakter, siger ja til at møde mig.
De fleste er mænd,
men jeg har også mødt kvinder.
Jeg har gjort det til en regel altid at møde dem i deres hjem
for at fortælle fra starten, at jeg føler tillid.
Jeg har altid mad med, for når vi spiser sammen,
er det nemmere at finde det, vi har til fælles,
og slutte fred.
Med tiden har jeg lært noget værdifuldt.
De, der sender hade-emails, er arbejdere,
ægtemænd, koner,
forældre ligesom dig og mig.
Jeg siger ikke, at deres opførsel er acceptabel,
men jeg har lært at distancere mig fra deres hadefulde synspunkter
uden at tage afstand fra personen, som udtrykker disse synspunkter.
Jeg har opdaget,
at dem, jeg besøger, er ligeså bange for folk, de ikke kender,
som jeg var for dem, før jeg begyndte at invitere mig selv på kaffe.
Under disse møder kommer der et særligt tema op.
Det dukker op, uanset om jeg taler med en humanist eller en racist,
en mand, en kvinde,
en muslim eller en ateist.
Det virker, som om de alle mener,
at andre mennesker er skyld i hadet
og generaliseringen af grupper.
De mener alle, at andre skal stoppe dæmoniseringen.
De peger på politikere, medier, deres nabo
eller buschaufføren, som stopper 10 meter væk.
Men når jeg spørger: "Hvad med dig?
Hvad kan du gøre?"
er svaret som regel:
"Hvad jeg kan gøre?
Jeg har ingen indflydelse.
Jeg har ingen magt."
Jeg kender den følelse.
En stor del af mit liv
følte jeg heller ikke, at jeg havde magt eller indflydelse...
ikke engang da jeg var medlem af folketinget.
Men i dag ved jeg, at virkeligheden er anderledes.
Vi har alle magt og indflydelse der, hvor vi er,
så vi må aldrig,
aldrig undervurdere vort eget potentiale.
#dialogkaffe møderne har lært mig,
at folk af alle politiske overbevisninger kan tages i at dæmonisere
dem med anderledes synspunkter.
Jeg ved, hvad jeg taler om.
Da jeg var lille, hadede jeg anderledes befolkningsgrupper.
Dengang var mit religiøse synspunkt meget ekstremt.
Men mit venskab med tyrkere, danskere, jøde og racister
har vaccineret mig imod mine egne fordomme.
Jeg voksede op i en arbejderfamilie.
Og jeg har mødt mange, som har insisteret på at tale med mig.
De har ændret mine synspunkter.
De har formet mig som demokrat, borger og brobygger.
Hvis vi skal forhindre had og vold,
må vi tale med så mange som muligt -
så længe som muligt
og undervejs være så åben som muligt.
Det kan man kun opnå ved hjælp af debat
og kritisk samtale
og ved at insistere på en dialog, der ikke dæmoniserer folk.
Nu vil jeg stille jer et spørgsmål.
Jeg inviterer jer til at tænke over det, når I kommer hjem og de kommende dage,
men I skal være ærlige over for jer selv.
Det skulle være nemt nok, der er ingen, der lytter.
Spørgsmålet er:
Hvem dæmoniserer du?
Synes du, at præsident Trumps tilhængere er sørgelige?
Eller at de, der stemte på tyrkiske præsiden Erdoğan er sindssyge islamister?
Eller at de, der stemte på Le Pen i Frankrig er dumme fascister?
Eller måske synes du, at amerikanere, der stemte på Bernie Sanders
er umodne hippier?
(Latter)
Alle de ord har været brugt til at bagvaske de grupper.
Synes du måske, at jeg er en idealist?
Jeg vil give dig en udfordring.
Inden et år
udfordrer jeg dig til at invitere en, du dæmoniserer,
en, du er uenig med politisk og/eller kulturelt
og ikke synes, du har noget tilfælles med.
Jeg udfordrer dig til at invitere sådan en til #dialogkaffe.
Kan du huske Ingolf?
Helt enkelt beder jeg dig om at finde en Ingolf i dit liv,
kontakte ham eller hende
og foreslå, at I mødes til #dialogkaffe.
Når du begynder en #dialogkaffe, skal du huske:
For det første, giv ikke op, hvis personen ikke vil.
Nogen gange har det taget mig næsten et år at arrangere et #dialogkaffe-møde.
For det andet,
anerkend den anden persons mod.
Det er ikke kun dig, som er modig.
Den, der inviterer dig hjem, er lige så modig.
For det tredje,
døm ikke undervejs i samtalen.
Sørg for, at det meste af samtalen fokuserer på, hvad I har til fælles.
Og som jeg sagde, medbring mad.
Og til sidst, husk at slutte samtalen positivt,
for I skal ses igen.
En bro kan ikke bygges på en dag.
Vi lever i en verden, hvor mange har definitive og ekstreme meninger
om andre
uden at vide særlig meget om dem.
Vi ser nemmere fordommene hos de andre end hos vore egne.
Og vi bandlyser dem.
Vi sletter hade-emails.
Vi er kun sammen med dem, som tænker ligesom os
og taler om andre med foragt.
Vi fjerner venner på Facebook,
og når vi møder folk, der diskriminerer
eller nedgør folk eller grupper,
insisterer vi ikke på at tale med dem for at udfordre deres meninger.
Det er sådan sunde demokratiske samfund nedbrydes,
når vi ikke vægter det personlige ansvar for demokratiet.
Vi tager demokratiet for givet.
Det er det ikke.
Samtaler er det sværeste i et demokrati
og det allervigtigste.
Så her er min udfordring.
Find din Ingolf.
(Latter)
Begynd at tale sammen.
Der er blevet gravet skyttegrave, ja,
men vi ejer alle evnen til at bygge broer over skyttegravene.
Lad mig slutte med at citere min ven,
Sergeot Uzan,
som mistede sin søn, Dan Uzan, under et terrorangreb
på den jødiske synagoge i København i 2015.
Sergeot afviste ethvert forslag om hævn
og sagde:
"Ondskab kan kun overvindes ved hjælp af venlighed.
Venlighed kræver mod."
Kære venner,
lad os være modige.
Tak.
(Klapsalver)