Пощата ми е пълна с имейли на омраза и лични обиди
и така е от години.
През 2010 г. започнах да отговарям на тези имейли
с предложение към автора им да се видим на кафе и да поговорим.
Имала съм стотици срещи.
Те ми дадоха ценен урок, който искам да споделя с вас.
Родена съм в Турция от кюрдски родители
и се преместихме в Дания, когато бях дете.
През 2007 г. се кандидатирах за място в парламента в Дания
като една от първите жени от малцинствен произход.
Бях избрана,
но скоро разбрах, че от това има много недоволни,
тъй като трябваше бързо да свикна да намирам имейли на омраза в пощата си.
Тези имейли започваха с нещо като това:
"Какво прави чалма като теб в нашия парламент?"
Никога не отговарях.
Просто изтривах имейлите.
Мислех си, че нямам нищо общо с тези хора.
Те не ме разбират
и аз не разбирам тях.
Един ден мой колега от парламента ми каза,
че трябва да запазя тези имейли.
"Когато ти се случи нещо, те ще послужат като следа за полицията."
(Смях)
Забелязах, че тя каза "когато ти се случи нещо", а не "ако."
(Смях)
Понякога получавах писма с омраза на домашния ми адрес.
Колкото повече участвах в публични дебати,
толкова повече писма с омраза получавах.
След известно време скрих адреса си
и трябваше да взема допълнителни предпазни мерки, за да защитя семейството си.
През 2010 г. един нацист започна да ме тормози.
Беше мъж, който е нападал мюсюлманки на улицата.
С времето стана много по-лошо.
Бях в зоопарка с децата ми, а телефонът не спираше да звъни.
Беше нацистът.
Останах с впечатлението, че беше наблизо.
Тръгнахме към вкъщи.
Когато се прибрахме,
синът ми ме попита: "Защо те мрази толкова много, мамо,
когато дори не те познава?"
"Някои хора просто са глупави." – казах аз.
И по това време всъщност си мислех, че това е доста умен отговор.
И подозирам, че това е отговорът, който повечето от нас биха дали.
Другите –
те са глупави, с промити мозъци, невежи.
Ние сме добрите, а те са лошите, точка.
Няколко седмици по-късно бях в дома на един приятел
и бях много разстроена и ядосана заради цялата омраза и расизъм, които срещах.
Именно той предложи да им се обадя
и да ги посетя.
"Ще ме убият, " казах аз.
" Никога не биха нападнали член на датския парламент. " – отвърна той.
" И все пак ако те убият, ще се превърнеш в мъченица."
(Смях)
"Така че и в двата случая печелиш."
(Смях)
Съветът му беше толкова неочакван,
когато се прибрах вкъщи,
включих компютъра
и отворих папката с всички имейли на омраза.
Буквално имаше стотици такива.
Имейли, които започваха с думи като "терорист,"
"чалма,"
"плъх," "развратница".
Реших да се свържа с този, който ми беше изпратил най-много.
Името му беше Инголф.
Реших да го потърся веднъж, за да мога да кажа, че поне съм опитала.
За моя изненада и потрес
той вдигна телефона.
Избърборих: "Здравейте, аз съм Йозлем. Изпратили сте ми толкова имейли на омраза.
Вие не ме познавате, аз не ви познавам.
Чудех се дали мога да намина да изпием по едно кафе
и да поговорим за това?"
(Смях)
Той замлъкна.
И след това каза:
"Трябва да питам жена ми."
(Смях)
Какво?
Расистът има жена?
(Смях)
Няколко дни по-късно се срещнахме у тях.
Никога няма да забравя, когато отвори входната врата
и протегна ръка да се здрависаме.
Почувствах се толкова разочарована,
(Смях)
защото не изглеждаше така, както си го представях.
Очаквах ужасен човек –
мръсна, разхвърляна къща.
Но не беше.
Къщата му миришеше на кафе,
което беше сервирано в същия сервиз, като този на родителите ми.
В крайна сметка останах два часа и половина.
И имахме толкова общо помежду си.
Дори предубежденията ни бяха еднакви.
(Смях)
Инголф ми каза, че когато чака автобуса
и той спре на 10 метра от него,
това е защото шофьорът е "чалма".
Това чувство ми беше познато.
Когато бях малка
и чаках автобуса,
а той спреше на 10 метра от мен,
бях сигурна, че шофьорът е расист.
Когато се прибрах,
изпитвах смесени чувства към моето преживяване.
От една страна наистина харесвах Инголф,
беше лесно и приятно да се разговаря с него;
но от друга –
не можех да понасям мисълта да имам толкова много общи неща
с човек, който има явни расистки възгледи.
Постепенно
и мъчително
започнах да осъзнавам,
че съм била също толкова осъдителна към тези, които ми изпращаха имейли на омраза,
колкото те са били към мен.
Това беше началото на срещите, които наричам "кафе с диалог" (#dialoguecoffee).
На практика сядах на кафе
с хора, които са ми казали най-ужасните неща,
за да се опитам да разбера защо мразят хора като мен,
когато дори не ме познават.
Правя това през последните осем години.
По-голямата част от хората се съгласяват да се срещнем.
Повечето от тях са мъже,
но съм се срещала и с жени.
Създадох си правило винаги да се срещаме в дома им,
за да покажа от самото начало, че им имам доверие.
Винаги нося храна, защото когато се храним заедно,
е по-лесно да разбера какво общо имаме
и да се помирим.
През това време научих някои ценни уроци.
Хората, които изпращат имейли на омраза, са работници,
съпрузи, съпруги,
родители като мен и вас.
Не казвам, че поведението им е приемливо,
но се научих да се дистанцирам от омразните възгледи
без да се дистанцирам от човека, който изразява тези възгледи.
И открих,
че хората, които посещавам, се страхуват също толкова от непознатите,
колкото аз се страхувах от тях, преди да започна да се самопоканвам на кафе.
По време на тези срещи постоянно изникваше една определена тема.
Появяваше се независимо дали говоря с хуманист или расист,
с мъж или жена,
с мюсюлманин или атеист.
Всички те мислят,
че други хора са виновни за омразата
и за генерализирането на групи.
Всички те вярват, че другите хора трябва да спрат да демонизират.
Сочат към политиците, медиите, техния съсед
или автобусния шофьор, който спира на 10 метра от тях.
Но когато питах: "Ами вие?
Какво можете вие да направите?",
отговорът обикновено е:
"Аз какво мога да направя?
Аз нямам влияние.
Аз нямам власт."
Това чувство ми е познато.
През една голяма част от живота ми
аз също смятах, че нямам никаква власт или влияние,
дори когато станах член на датския парламент.
Но днес знам, че реалността е различна.
Ние всички имаме власт и влияние там, където сме,
затова никога,
никога да бива да подценяваме нашите възможности.
Срещите за кафе с диалог ме научиха,
че можеш да чуеш хора с всякакви политически убеждения да демонизират
другите хора с различни виждания.
Знам за какво говоря.
Като дете мразех различни групи от населението.
И по това време религиозните ми възгледи бяха много крайни.
Но приятелството ми с турци, датчани, евреи и с расисти
ме имунизира срещу собствените ми предразсъдъци.
Израснах в работническо семейство
и по пътя си съм срещала много хора, които са настоявали да говорят с мен.
Те промениха възгледите ми.
Те ме оформиха като демократичен гражданин и строител на мостове.
Ако искате да спрете омразата и насилието,
трябва да говорим с възможно най-много хора
възможно най-дълго,
докато сме възможно най-отворени към тях.
Това може да се постигне само чрез дискусия,
критичен разговор
и настояване за диалог, който не демонизира хората.
Ще ви задам един въпрос.
Помислете за това, когато се върнете вкъщи и през идните дни,
но трябва да бъдете честни със себе си.
Ще бъде лесно, никой друг няма да знае.
Въпросът е следният:
Вие кого демонизирате?
Смятате ли, че поддръжниците на американския президент Тръмп са жалки?
Или че тези, които гласуваха за турския президент Ердоган, са луди ислямисти?
Или че тези, които гласуваха за Льо Пен във Франция, са глупави фашисти?
Или може би смятате, че американците, които гласуваха за Бърни Сандърс,
са незрели хипита.
(Смях)
Всички тези думи са били използвани, за да оклеветят тези групи.
Може би в този момент ме смятате за идеалист?
Искам да ви отправя малко предизвикателство.
Преди края на тази година
ви предизвиквам да поканите някого, когото демонизирате –
човек, с когото имате различни политически и/или културни възгледи
и не смятате, че имате нещо общо.
Предизвиквам ви да поканите човек като този на кафе с диалог.
Помните ли Инголф?
На практика ви моля да откриете по един Инглоф във вашия живот,
свържете се с него или нея
и предложете да се срещнете за кафе с диалог.
Когато започнете кафе с диалог, трябва да запомните следното:
първо, не се отказвайте, ако в началото човекът ви откаже.
Понякога ми е отнемало почти една година да организирам среща за кафе с диалог.
Второ:
признайте смелостта на другия.
Не само вие сте смели.
Този, който ви кани в дома си, е също толкова смел.
Трето:
не бъдете осъдителни по време на разговора.
Уверете се, че през повечето време разговорът засяга общите ви неща.
Както споменах, занесете храна.
И накрая, не забравяйте да приключите разговора позитивно,
защото ще се срещнете отново.
Не можете да построите мост за един ден.
Живеем в свят, в който много хора имат твърди и често крайни мнения
относно другите,
без да ги познават добре.
Разбира се, ние забелязваме предубежденията в другите, а не в себе си.
И не ги допускаме в нашия живот.
Трием имейлите на омраза.
Излизаме с само с хора, които мислят като нас
и говорят за другите в категории на презрение.
Изтриваме приятели във Фейсбук,
а когато срещнем хора, които дискриминират
или дехуманизират хора или групи
не настояваме да говорим с тях, за да оспорим тяхното мнение.
Ето така здравите демократични общества се разпадат:
когато не гледаме личната отговорност за демокрацията.
Приемаме демокрацията за даденост.
Но тя не е.
Разговорът е най-трудното нещо в демокрацията
и също така – най-важното.
Така че, ето го моето предизвикателство:
намерете своя Инголф.
(Смях)
Започнете разговор.
Изкопани са пропасти между хората, така е,
но всички ние имаме способността да строим мостове, които да пресекат тези пропасти.
И нека приключа с цитат от един мой приятел,
Серджет Узан,
който изгуби сина си, Дан Узан, в терористична атака
над еврейската синагога в Копенхаген през 2015 г.
Серджет отхвърли всяко предложение да си отмъсти
и вместо това каза това:
"Злото може да бъде победено само от добротата между хората.
Добротата изисква смелост."
Скъпи приятели,
нека бъдем смели.
Благодаря ви.
(Аплодисменти)