Sveiki. Šiandien kalbėsiu apie juoką
ir noriu pradėti nuo pirmo karto,
kai atsimenu pastebėjusi juoką.
Tada buvau maža mergaitė, apie šešerių metų.
Ir užtikau savo tėvus darant kažką neįprasto,
jie juokėsi.
Jie juokėsi labai stipriai.
Jie gulėjo ant grindų juokdamiesi.
Jie spiegė iš juoko.
Nežinojau, iš ko jie juokėsi, bet norėjau prisijungti.
Norėjau tame dalyvauti,
todėl atsisėdau iš krašto ir juokiausi „Hū hūūū!“ (Juokas.)
Tarp kitko, jie juokėsi iš
dainos, kurią žmonės dainuodavo,
ji buvo apie ženklus traukinių tualetuose,
nurodančius ką galima daryti ir ko ne
traukinių tualetuose.
Ir dalykas, kurio neturite pamiršti apie anglus, žinoma,
mes turime nepaprastai rafinuotą humoro jausmą.
(Juokas.)
Nors tuo metu aš nieko nesupratau.
Man rūpėjo tik juokas,
ir kaip neuromokslininkė aš vėl juo susidomėjau.
Ir tai tikrai keistas dalykas.
Dabar paleisiu kelis pavyzdžius
tikro žmonių juoko,
noriu, kad galvotumėte apie žmonių keliamą garsą ir koks keistas jis būna,
ir, išties, koks primityvus juokas yra kaip garsas.
Tai labiau gyvūno šauksmas, nei kalba.
Štai turime jums kelis juoko pavyzdžius. Pirmasis – gana džiaugsmingas.
(Audio: juokiasi)
Kitas vyrukas, jam reiktų įkvėpti.
Esmė, kur esu, kaip,
tau reikia įkvėpti oro, drauguži,
nes jis juokiasi, kaip iškvėptų.
(Audio: juokiasi)
Tai neredaguota, tai tikrai jis.
(Audio: juokiasi) (Juokas.)
Ir galiausiai – čia juokiasi moteriškos lyties atstovė.
Juokas gali mus nukelti į gana keistas vietas triukšmo požiūriu.
(Audio: juokiasi)
Iš tiesų ji prancūziškai sako, „O Dieve, kas tai?“
Mes visi su ja. Neturiu supratimo.
Kad suprastume juoką, turime pažvelgti į kūno dalį,
į kurią psichologai ir neuromokslininkai nekreipia daug dėmesio,
tai krūtinės ląsta,
ir tai neatrodo labai įdomu,
bet išties jūs visą laiką naudojate savo krūtinės ląstą.
Ką šiuo metu darote su krūtinės ląsta,
nenustokite to daryti, tai kvėpavimas.
Jūs naudojate tarpšonkaulinius raumenis, esančius tarp šonkaulių,
kad įkvėptumėte ir iškvėptumėte,
išplėsdami ir suspausdami krūtinės ląstą,
ir, jei uždėčiau diržą aplink jūsų krūtinę,
vadinamą kvėpavimo diržu, ir pažiūrėtumėte į judėjimą,
pamatytumėte ritmingą sinusoidinį judėjimą, tai yra kvėpavimas.
Jūs tai darote. Tęskite.
Kai tik pradedate kalbėti,
jūsų kvėpavimas pasikeičia.
Taigi, ką aš dabar darau, matote, tai atrodo labiau šitaip.
Kalbant jūs naudojate smulkius ląstos judesius,
kad išspaustumėte orą –
faktas, mes vieninteliai gyvūnai, kurie tai gali.
Štai todėl mes galima kalbėti.
Kalbėjimas ir kvėpavimas turi mirtiną priešą,
ir tas priešas yra juokas,
nes, kas nutinka, kai jūs juokiatės,
tie patys raumenys pradeda susitraukinėti labai reguliariai,
ir gaunasi zigzagas,
tai išspaudžia orą iš jūsų.
Taip sukuriamas garsas.
Jei ką nors paspaustumėte, tai turėtų tą patį efektą.
Jūs tiesiog išspaudžiate orą,
ir kiekvienas susitraukimas – Cha! – išgauna garsą.
Ir kai susitraukimai vyksta vienu metu, gaunasi šie spazmai,
ir tada pradeda gautis tai (švokščia).
Man tai puikiai sekasi. (Juokas.)
Juoko mokslo atžvilgiu tai nėra labai daug,
bet paaiškėja, kad beveik viskas, ką mes manome žinantys
apie juoką, yra klaidinga.
Tai nėra neįprasta, pavyzdžiui, girdėti žmones sakant, kad
mes vieninteliai gyvūnai, kurie juokiasi.
Nyčė manė, kad žmonės – vieninteliai gyvūnai, kurie juokiasi.
Išties, galima rasti juoką tarp žinduolių.
Tai buvo gerai aprašyta ir pastebėta tarp primatų,
bet juokiasi ir žiurkės,
ir kai atrandi –
žmonės, primatai, žiurkės –
atrandi, kad tai susiję su dalykais, kaip kutenimas.
Tas pats ir žmonėms.
Paaiškėja, kad tai susiję su žaidimu, ir visi žinduoliai žaidžia.
Ir kur tik tai randi, tai susiję su bendravimu.
Taigi Robert Provine, kuris daug ties tuo dirbo,
nurodė, kad tikimybė, kad juoksiesi, yra 30 kartų didesnė,
kai esi su kažkuo, o ne vienas pats,
ir daugiausia juoko būna
socialiniame bendravime, kaip pokalbiuose.
Jeigu paklausi žmonių „Kada tu juokiesi?“
jie atsakys apie komediją, humorą ir anekdotus.
Jei pažiūrėsi, kada jie juokiasi, jie juokiasi kartu su draugais.
Ir, kai juokiamės su žmonėmis, retai kada juokiamės iš anekdotų.
Jūs juokiatės, jog parodytumėte žmonėms, kad suprantate,
kad sutinkate su jais, kad esate tos pačios grupės narys.
Juokiatės rodydami, kad jie jums patinka.
Galbūt juos mylite.
Visa tai darote tuo pačiu metu, kalbėdami su jais,
ir juokas už jus padaro daug emocinio darbo.
Kaip matote, kai ką nurodė Robert Provine,
ir priežastis, kodėl mes juokėmės,
kai girdėjome tuos juokingus juokus pradžioje,
ir kodėl aš juokiausi, užklupusi besijuokiančius tėvus,
yra, nes tai nepaprastas užkrečiamo elgesio efektas.
Jūs galite užsikrėsti juoku nuo ko nors kito,
ir labiau tikėtina, kad jūs užsikrėsite nuo to, kurį pažįstate.
Tai vis dar moduliuojama šio socialinio aspekto.
Reikia padėti humorą į vieną pusę
ir galvoti apie socialinę juoko reikšmę,
nes čia slypi jo ištakos.
Turiu kai ką labaus įdomaus, tai skirtingo tipo juokas,
ir mes turime neurobiologinių įrodymų, kaip žmonės artikuliuoja,
kas rodo, kad mes galbūt turime dviejų rūšių juoką.
Atrodo įmanoma, kad neurobiologija bejėgiškam, nevalingam juokui,
kaip kad mano tėvai ant grindų spiegiantys dėl kvailos dainos,
gali turėti skirtingą pagrindą, nei koks labiau mandagus,
socialinis juokas, su kuriuo susiduriate, kas nėra baisus juokas,
bet jis parodo, kad kažkas tai daro, kaip savo komunikavimo su jumis dalį,
dalį bendravimo su jumis; jie renkasi tai daryti.
Mūsų evoliucijoje sukūrėme du skirtingus artikuliavimo būdus.
Nevalingas artikuliavimas yra senesnių sistemų dalis,
nei labiau valinga artikuliacija, kaip kalbėjimas, ką aš darau.
Taigi galime įsivaizduoti, kad juokas gali turėti dvi skirtingas ištakas.
Žiūrėjau į tai labai detaliai.
Kad tai atliktume, mes įrašinėjome žmonių juoką
ir darėme viską, kad tik jie juoktųsi,
ir turime tuos pačius žmones juokiantis apsimestinu, socialiu juoku.
Manykite, jūsų draugas pajuokavo,
ir jūs juokiatės, nes jums patinka jūsų draugas,
bet ne pats anekdotas.
Dabar paleisiu jums kelis juokus.
Noriu, kad pasakytumėte, ar šis juokas yra tikras,
ar jis apsimestinis.
Ar tai nevalingas juokas, ar labiau valingas?
(Audio: Juokas)
Kaip jums tai skamba?
Auditorija: Netikras. S.Scott: Taip? Taip.
Kaip šis?
(Audio: Juokas)
(Juokas.)
Aš geriausia.
(Juokas.) (Plojimai.)
Ne visai.
Ne, tai buvo nevalingas juokas,
ir tiesą sakant, kad tai įrašytų, jiems tereikėjo įrašyti mane
žiūrint į vieną savo draugę, kuri klausėsi to, iš ko norėjo juoktis,
ir aš tiesiog prajukau.
Matote, kad žmonėms sekasi pastebėti skirtumą tarp
tikro ir apsimestinio juoko.
Jie mums atrodo skirtingi.
Įdomu tai, gana panašiai būna su šimpanzėmis.
Šimpanzės juokiasi skirtingai, kai jas kutena
nei tada, kai žaidžia tarpusavyje,
ir galime kažką panašaus matyti čia,
nevalingas juokas, kutenimo juokas skiriasi nuo socialinio juoko.
Akustiškai jie labai skirtingi.
Tikras juokas yra ilgesnis. Jo tonas aukštesnis.
Kai stipriai juokiatės,
jūs pradedate išspausti orą iš savo plaučių
dėl didesnio spaudimo, nei galėtumėte padaryti valingai.
Pavyzdžiui, niekada negalėčiau dainuoti tokiu aukštu balsu.
Taip pat jums išeina tokie susitraukimai ir keisti švilpimo garsai,
visa tai reiškia, kad tikras juokas yra labai lengvas,
arba lengva jį pastebėti.
Priešingai, valingas juokas, kaip galime pagalvoti, skamba truputį netikrai.
Išties ne, tai svarbi socialinė užuomina.
Mes dažnai jį naudojame, renkamės juoktis daugelyje situacijų,
ir jis atrodo kaip savas dalykas.
Pavyzdžiui, galite išgirsti nosies garsą valingame juoke,
toks „cha cha cha cha“ garsas,
kurio niekada nepavyktų išleisti, jei juokiatės nevalingai.
Taigi jie, rodos, tikrai yra du skirtingi dalykai.
Pažiūrėjome per skenerį, kaip smegenys reaguoja,
kai girdite juoką.
Ir, kai tai darai, tai labai nuobodus eksperimentas.
Žmonės klausėsi tikro ir apsimestinio juoko.
Mes jiems nesakėme, kad tai buvo juoko tyrimas.
Pridėjome kitų garsų, kad juos blaškytume,
ir visi jie tiesiog gulėjo ir klausėsi.
Mes jiems nesakėme ką daryti.
Vis dėlto, kai girdi tikrą juoką ir apsimestinį juoką,
smegenys reaguoja visiškai skirtingai,
ženkliai kitaip.
Mėlyna spalva klausos žievėje pažymėtos smegenų vietos,
kurios labiau reaguoja į tikrą juoką,
ir kas, rodos, yra atvejis,
kai girdi kažką juokiantis nevalingai,
girdi garsus, kurių negirdėtum jokiam kitam kontekste.
Labai vienareikšmiška,
ir tai atrodo susiję su didesne klausos veikla,
apdorojant naujus garsus.
Priešingai, kai girdite kažką juokiantis apsimestinai,
matote rožines vietas,
kurios yra smegenų dalys, susijusios su protavimu,
mąstymu apie tai, ką kiti galvoja.
Mąstau, tai reiškia,
net jei nuskenuojame smegenis, kas yra visiškai nuobodu
ir nelabai įdomu,
kai girdi kažką kvatojantis „A cha cha cha cha“,
bandai suprasti, kodėl jie juokiasi.
Juokas visada reikšmingas.
Visada bandai jį suprasti kontekste,
net jei tuo metu
tai neturi nieko bendro su tavimi,
tu vis tiek nori žinoti, kodėl šie žmonės juokiasi.
Turėjome galimybę pažiūrėti, kaip žmonės girdi tikrą ir valingą juoką
tarp amžiaus grupių.
Čia interneto eksperimentas, atliktas su Karališkąja draugija,
kur mes klausėme žmonių dviejų klausimų.
Pirmiausia, jie girdėjo juoką,
jie turėjo pasakyti, kiek tikrai ir kiek dirbtinai jis skamba?
Tikras juokas pažymėtas raudonai, o apsimestinis – mėlynai.
Kaip matote, kreivė greitai kyla.
Kuo vyresnis tampi, tuo geriau atpažįsti tikrą juoką.
Taigi šešiametis vargu ar gali išgirsti skirtumą.
Laikui bėgant sensti ir geriau atpažįsti,
bet, įdomu tai, tu nepasieki aukščiausio taško šioje lentelėje,
kol tau nesueina 30 ar 40 metų.
Tu pilnai nesupranti juoko, kol tu nesubrendi.
Tu pilnai nesupranti juoko, kol tavo smegenys nesubręsta
baigiantis paauglystei.
Tu mokaisi apie juoką per visą savo suaugusio žmogaus gyvenimą.
Jei apsuktume klausimą, ne ar juokas skamba
kaip tikras, ar kaip apsimestinis,
o kiek šis juokas verčia tave patį juoktis,
kiek juokas yra užkrečiamas, matome skirtingą pjūvį.
Ir čia, kuo jaunesnis esi,
tuo labiau nori prisijungti, kai išgirsti juoką.
Prisiminkite mane besijuokiančią su tėvais, nesuprantančią kodėl.
Tikrai tą galite matyti.
Kiekvienas, jaunas ar senas,
pastebi, tikras juokas labiau užkrečiamas, nei apsimestinis,
bet, kai tampi vyresnis, visas juokas tampa mažiau užkrečiamas.
Arba mes tampame niurzgomis su amžiumi,
arba tai reiškia, kad geriau suprantant juoką,
ir tai vis geriau sekasi,
nepakanka vien girdėti žmones juokiantis, kad irgi juoktumėtės.
Jums reikia socialinių savybių.
Taigi turime įdomų elgesį,
apie kurį dauguma mūsų prielaidų buvo neteisingos,
bet susiduriu su tuo, kad išties juokas yra svarbesnis,
nei socialinė emocija, į kurią reikėtų žiūrėti,
nes paaiškėja, kad žmonės turi fenomenalių niuansų,
kaip naudojame juoką.
Yra puikus studijų rinkinys, kurį atlieka
Robert Levenson laboratorija Kalifornijoje,
kur jis daro longitudinius tyrimus su poromis.
Jis pakviečia susituokusias poras, vyrus ir moteris
ir organizuoja stresą keliančius pokalbius,
tuo tarpu stebėdamas prijungtą poligrafą, kuris parodo jų stresą.
Taigi pasodina juos du ir jis sako vyrui,
„Papasakok, ką tavo žmona daro, kas tave erzina.“
Ir akimirksniu matai –
tik pagalvokite apie tai trumpai, save ir savo partnerį –
galite įsivaizduoti, kaip kiekvienas susierzina, kai tik tai prasideda.
Galima fiziškai matyti, kaip žmonės stresuoja.
Ką jis nustato, kad poros, kurios valdo streso jausmą
su juoku, pozityviomis emocijomis kaip juokas,
ne tik akimirksniu mažiau erzinasi,
jie fiziškai geriau jaučiasi,
kartu susitvarko su nemalonia situacija geriau,
jie taip pat yra tos poros,
kurios labiau yra patenkintos savo santykiais
ir gyvena kartu ilgiau.
Faktas, kai pažiūri į artimus santykius,
juokas – neįprastai naudingas rodiklis,
kaip žmonės kartu reguliuoja savo emocijas.
Mes ne tik jį skleidžiame, kad vienas kitą mėgstame,
mes darome, kad kartu jaustumėmės geriau.
Nemanau, kad tai apsiriboja vien romantiškais santykiais.
Manau, galbūt tai taps būdinga
artimiems emociniams santykiams, kokius galbūt turite su draugais,
kas paaiškina kitą vaizdo klipą,
tai YouTube vaizdelis, kur keli jauni vyrai buvusioje Rytų Vokietijoje
kuria vaizdo įrašą, kad populiarintų savo sunkaus metalo grupę,
ir jis yra itin vyriškas, labai rimta nuotaika,
noriu, kad pastebėtumėte, kas nutinka juoko požiūriu,
kai pradeda nesisekti,
ir kaip greitai tai nutinka, kaip pakeičia nuotaiką.
Jam šalta. Jis tuoj sušlaps. Apsivilkęs maudymosi glaudes,
turi rankšluostį,
ledo.
Kas gali nutikti?
Video prasideda.
Rimta nuotaika.
Jo draugai jau juokiasi. Jie jau stipriai juokiasi.
Jis dar nesijuokia.
(Juokas.)
Jis pradeda dabar.
Ir dabar visi lūžta.
(Juokas.)
Jie ant žemės.
(Juokas.)
Man labai patinka, kad tai labai rimta,
kol jis neužšoka ant ledo, ir kad nepavyksta jo pralaužti,
nėra nei kraujo ar kaulų,
jo draugai pradeda juoktis.
Įsivaizduokite, jei tai būtų jį pavedę ir jis liktų ten stovėti,
„Rimtai, Heinrich, manau, tai lūžo“,
mums nepatiktų tai matyti. Tai keltų stresą.
Arba jis bėgiotų aplink su lūžusia koja ir juoktųsi,
o jo draugai sakytų „Heinrich, manau, mums reikia važiuoti į ligoninę“,
taip pat nebūtų linksma.
Faktas, juokas veikia,
jis išgelbėja nuo skausmingos, erzinančios, sunkios situacijos
ir perkelia į linksmą situaciją, kurią mėgaujamės.
Manau, tai labai įdomus juoko panaudojimas,
ir tai vyksta visą laiką.
Pavyzdžiui, prisimenu kažką panašaus vykstant
per mano tėvo laidotuves.
Mes nešokinėjome aplink ledą vilkėdami savo apatinius.
Mes ne kanadiečiai.
(Juokas.) (Plojimai.)
Tokie renginiai visada sudėtingi, mano giminaitis buvo sudėtingas,
mano mama buvo negeroje vietoje,
ir atsimenu save prieš pat prasidedant visam tam dalykui,
pasakojant istoriją apie kažką, kas nutiko 1970 seriale,
tuo metu pagalvojau, kad nežinau, kodėl tai darau,
ir supratau, kad dariau
kažką, kas buvo paimta iš kitur,
ką galėčiau panaudoti, kad mama juoktųsi su manimi.
Tai buvo labai tipiškas reagavimas, ieškojimas priežasties tam.
Mes galime kartu juoktis. Mes tai išgyvensime.
Mums viskas bus gerai.
Ir tiesa, mes visi tai darome visą laiką.
Jūs darote taip dažnai, kad net nepastebite.
Visi nepakankamai įvertina, kaip dažnai juokiasi,
ir darote kažką, kai juokiatės su žmonėmis,
tai išties leidžia jums pasiekti senovinę evoliucinę sistemą,
kurią žinduoliai išsivystė, kad kurtų ir puoselėtų socialinius ryšius,
ir aiškiai reguliuotų emocijas, kad pasijustų geriau.
Tai nėra kažkas specifinio žmonėms – tai tikrai senovinis elgesys,
kuris padeda valdyti, kaip mes jaučiamės ir leidžia pasijusti geriau.
Kitais žodžiais tariant, kai kalbame apie juoką,
tu ir aš, mažyli, esame tik žinduoliai. (Juokas.)
Dėkoju.
Dėkoju. (Plojimai.)