Pozdrav, danas ću vam govoriti o smijehu.
Počet ću prisjećajući se prvog puta
kad sam počela primjećivati smijeh.
Bilo je to kad sam bila djevojčica, imala sam šest godina.
Zatekla sam roditelje usred neobične radnje -
smijali su se.
I to jako.
Valjali su se po podu od smijeha.
Vrištali su od smijeha.
Nisam znala čemu se smiju, ali i ja sam im se htjela pridružiti.
Htjela sam biti dio toga,
pa sam sjela sa strane i počela govoriti: "Hu hu!" (Smijeh)
Smijali su se
pjesmi koja se nekoć pjevala,
a bila je inspirirana znakovima u toaletima na vlakovima
koji su govorili što smiješ, a što ne smiješ raditi
u toaletima na vlakovima.
Ono što morate imati na umu kad govorimo o Englezima jest to da
imamo krajnje sofisticiran smisao za humor.
(Smijeh)
Doduše, u to vrijeme ja to nisam znala.
Zanimao me samo smijeh
i kao neuroznanstvenica, opet sam se zainteresirala za njega.
To je zaista neobična aktivnost.
Sada ću vam pustiti neke primjere
smijeha pravih ljudskih bića
i želim da razmišljate o tom zvuku, o tome koliko čudan on može biti
i o tome koliko je to primitivan zvuk.
Više nalikuje životinjskom zovu nego ljudskom govoru.
Evo nekolicine smjehova. Prvi je prilično radostan.
(Zvuk: Smijeh)
Sljedeći tip trebao bi malo udahnuti.
U određenom trenutku zaista pomislim
da treba udahnuti koji put
jer zvuči kao da samo izdiše.
(Zvuk: Smijeh)
Video nije uređivan: to je on.
(Zvuk: Smijeh) (Smijeh)
Na kraju imamo smijeh jedne žene.
Po pitanju zvukova smijeh nas može odvesti na neka krajnje neobična mjesta.
(Zvuk: Smijeh)
Govori na francuskom: "Oh, Bože, što je to?"
Svi se na neki način slažemo s njom. Nemam pojma.
Kako bismo razumjeli smijeh, moramo promotriti dio tijela
koji psiholozi i neuroznanstvenici inače zanemaruju,
a to je prsni koš.
Ne djeluje pretjerano zanimljivo,
ali svi ga mi cijelo vrijeme koristimo.
Ono što trenutno s njime radimo
i ne prestajemo raditi jest disanje.
Koristimo međurebrene mišiće, mišiće između rebara
kako bi zrak ušao i izašao iz pluća
proširivanjem i skupljanjem prsnog koša.
Da stavim remen oko vanjskog dijela vaših prsa,
remen za disanje, i promatrala taj pokret,
vidjeli biste lagani sinusni pokret - disanje.
Svi to radite. Nemojte prestati.
Čim počnemo govoriti,
dišemo potpuno drugačije.
Sada radim nešto što je više nalik ovome.
Dok govorimo, prsni se koš gotovo neprimjetno pokreće
ne bi li istisnuo zrak -
mi smo jedine životinje koje to mogu.
Zato možemo i govoriti.
I govor i disanje imaju zajedničkog zakletog neprijatelja -
smijeh.
Kad se smijemo,
ti se isti mišići počinju marljivo stiskati
i dobijemo ovo vrludanje
koje iz nas istiskuje zrak.
Taj je zvuk uistinu toliko jednostavan.
Da gazite po nekome, dobili biste isti rezultat.
Jednostavno istiskujete zrak,
a svaka kontrakcija -ha!- proizvodi zvuk.
Kako se te kontrakcije uparuju, možete dobiti napadaje,
a to se dogodi kad počnete hroptati.
Super mi to ide. (Smijeh)
Što se tiče znanosti smijeha, nema puno za reći,
ali ispada da gotovo sve što mislimo da znamo
o smijehu jest pogrešno.
Primjerice, nije neuobičajeno čuti ljude kako govore
da su ljudi jedine životinje što se smiju.
Nietzsche je držao da su ljudi jedine životinje koje se smiju.
No smijeh je moguće uočiti kod mnogih sisavaca.
Taj je fenomen detaljno opisan i uočen u primata,
ali i u štakora.
Gdje god na njega naišli -
kod ljudi, primata, štakora -
uvijek je povezan sa stvarima poput škakljanja.
Tako je i kod ljudi.
Povezan je s igrom, a svi se sisavci igraju.
Gdje god na njega naišli, povezan je s interakcijom.
Robert Provine, čovjek koji je to intenzivno proučavao,
ukazao je na to da smo 30 puta skloniji smijati se
ukoliko smo s nekim, u usporedbi sa situacijama kada smo sami.
Na smijeh najčešće nailazimo
u društvenim interakcijama poput razgovora.
Ako ljude upitamo kada se smiju,
pričat će vam o komedijama, humoru i vicevima.
Ako promatramo kada se smiju, smiju se među prijateljima,
a kad se smijemo među ljudima, rijetko se kad smijemo šalama.
Smijemo se ne bismo li im pokazali da ih razumijemo,
da se slažemo s njima, da pripadamo istoj skupini,
kako bismo im pokazali da nam se sviđaju.
Ili čak da ih volimo.
Sve to radite dok pričate s njima,
a smijeh odrađuje velik dio emocionalnog posla.
Robert Provine istaknuo je
da smo se smijali
onim smiješnim smjehovima s početka
i zašto sam se ja smijala vidjevši roditelje
jest zbog njegove iznimne bihevioralne zaraznosti.
Možete se njime zaraziti,
a to će se češće dogoditi ukoliko poznajete te ljude.
Dakle, modulirano je društvenim kontekstom.
Moramo zanemariti humor
i razmišljati o socijalnom značaju smijeha
jer od toga potiče.
Mene su zainteresirale različite vrste smijeha.
Imamo neurobiološke dokaze o tome kako ljudi vokaliziraju
koji ukazuju na to da imamo dvije vrste smijeha.
Moguće je da neurobiologija bespomoćnog, nesvojevoljnog smijeha,
poput onoga kada su mi se roditelji valjali po podu zbog pjesme,
ima drugačiju osnovu od onih pristojnijih
društvenih smjehova na koje nailazimo, što nije užasan smijeh,
već je to način ponašanja kojim se nastoji komunicirati,
dio njihove interakcije s vama, a oni se odlučuju na to.
Tijekom evolucije razvili smo dva različita načina vokalizacije.
Nenamjerne vokalizacije dio su starijeg sustava
od namjernih vokalizacija poput govora koji ja sad provodim.
Možemo pretpostaviti da smijeh ima dva različita korijena.
Detaljno sam to proučavala.
Kako bih to napravila, trebale su nam snimke smijeha
i morali smo se dobrano potruditi da nasmijemo ljude.
Neki su proizveli umjetne, društvene smjehove.
Zamislite - prijatelj vam priča vic
i vi se smijete jer vam je prijatelj drag,
a ne zbog toga što je vic tako dobar.
Pustit ću vam nekoliko takvih.
Reći ćete mi mislite li je li ovo iskreni smijeh
ili je ipak umjetan.
Nenamjeran ili namjeran smijeh?
(Zvuk: Smijeh)
Što vi mislite?
Publika: Umjetan. Sophie Scott: Umjetan? Da.
A ovaj?
(Zvuk: Smijeh)
(Smijeh)
Prava sam!
(Smijeh) (Pljesak)
Pa baš i nisam.
To je bio bespomoćan smijeh,
a kako bismo to snimili, samo su trebali snimiti mene
kako gledam prijateljicu koja sluša nešto na što sam znala da se želi nasmijati
i dogodilo se ovo.
Ljudima uistinu ide razlikovanje
iskrenog i umjetnog smijeha.
Čine nam se drukčije.
Zanimljivo je da na nešto slično nailazimo i kod čimpanzi.
One se drukčije smiju kada ih se škaklji
i kad se igraju jedna s drugom,
a to je možda nalik situaciji koju imamo
kod nenamjernog i škakljajućeg smijeha koji se razlikuje od onog društvenog.
Akustički su znatno drukčiji.
Iskreni su smjehovi dulji, piskutaviji.
Kada se počnete jako smijati,
počnete istiskivati zrak iz pluća
pod većim pritiskom nego što biste to mogli izvesti voljnim putem.
Nikada ne bih mogla svoj glas toliko povisiti za pjevanje.
Također, počnete proizvoditi te kontrakcije i čudne zviždeće zvukove,
što znači da je iskreni smijeh dosta lagan
ili ga je barem dosta lako uočiti.
Nasuprot tome, možemo misliti da umjetni smijeh zvuči lažno,
no to je zapravo važan socijalni znak.
Često ga koristimo, namjerno se smijemo u mnogim situacijama
i doima se kao neovisna pojava.
Npr. u umjetnom smijehu nailazimo na nazalnost,
onaj "ha ha ha ha ha" zvuk
koji nikada ne biste mogli proizvesti nenamjernim smijanjem.
To su uistinu dvije različite stvari.
Stavili smo ih u skener da vidimo kako mozak reagira
na zvuk smijeha.
Dosadano je provoditi ovaj eksperiment.
Samo smo puštali prave i umjetne smjehove.
Ispitanicima nismo rekli što istražujemo.
Dodali smo i druge zvukove da ih zbunimo,
a oni su samo ležali i slušali zvukove.
Nismo im rekli da išta rade,
ali kada čujemo pravi i umjetni smijeh,
mozak reagira potpuno drukčije,
znatno drukčije.
Plavo obojena područja u kojima se nalazi slušni kortekst
označavaju područja koja više reagiraju na pravi smijeh,
a čini se da
kada čujete nekoga kako se nenamjerno smije,
čujete zvukove specifične samo za taj kontekst.
Veoma je jasno
i po svemu sudeći, povezano s pojačanim slušnim procesuiranjem
tih novih zvukova.
Za razliku od toga, kad čujemo umjetni smijeh,
pojave se ova ružičasta područja
u kojima se nalaze područja vezana uz umovanje,
razmišljanje o tome što netko drugi misli.
Mislim da to znači
da čak i ako skenirate mozak, što je užasno dosadno
i prilično nezanimljivo,
kad čujete "A ha ha ha ha ha",
pokušavate shvatiti čemu se smiju.
Smijeh uvijek ima značenje.
Uvijek ga pokušavamo shvatiti unutar konteksta
čak iako, što se nas tiče, u tom trenutku
nema nikakve veze s nama,
još uvijek želimo znati zašto se drugi ljudi smiju.
Imali smo priliku promotriti kako doživljavamo iskreni i umjetni smijeh
po dobnim skupinama.
To je online-eksperiment koji smo proveli s Royal Societyjem.
Ljudima smo postavili dva pitanja.
Najprije su poslušali neke smjehove
te su morali odrediti koliko iskreno, odnosno umjetno zvuče.
Iskreni smjehovi prikazani su crvenom bojom, a umjetni plavom.
Ovdje imamo ubrzan početak.
Kako starimo, sve smo bolji u prepoznavanju iskrenog smijeha.
Šestogodišnjaci igraju na sreću, ne vide neku preveliku razliku.
Kako starimo, to smo sve bolji,
ali zanimljivo je da u ovom skupu podataka ne dostižemo svoj vrhunac
sve do kasnih tridesetih i ranih četrdesetih.
Ne razumijemo smijeh u potpunosti prije puberteta.
Ne razumijemo ga u potpunosti dok nam se mozak ne razvije
krajem adolescencije.
O smijehu učimo cijelu mladost.
Ali što ako promijenimo pitanje i ne pitamo kako smijeh zvuči
kao iskren i umjetan, nego pitamo
koliko nas smijeh tjera na smijeh,
koliko je zarazan, vidimo drukčiji profil.
U ovom slučaju, što smo mlađi,
više se želimo pridružiti smijehu kada ga čujemo.
Tako sam se ja smijala s roditeljima bez da sam imala pojma što se događa.
To je vidljivo.
Svi ljudi, i mladi i stari,
iskreni smijeh smatraju zaraznijim od hinjenog smijeha,
ali kako starimo, sve postaje manje zarazno.
To znači da ili svi postajemo mrzovoljni kako starimo
ili da počinjemo bolje razumjeti smijeh
i sve smo bolji u tome
i nije nam dosta samo zvuk smijeha da se i mi počnemo smijati.
Potreban je društveni kontekst.
To je iznimno zanimljivo ponašanje
o kojemu je većina naših laičkih pretpostavki pogrešno,
ali počinjem shvaćati da je smijeh nešto više
od važne društvene emocije koju trebamo promatrati
jer se ispostavilo da su ljudi izvanredno osjetljivi
po pitanju korištenja smijeha.
Postoji krasan skup studija koje dolaze
iz Levensonova laboratorija u Kaliforniji
u kojemu provodi longitudinalnu studiju s parovima.
Vjenčani parovi, muškarci i žene, dolaze mu u laboratorij,
a on ih uključuje u stresne razgovore
dok su spojeni na poligraf da vidi kako se počinju uznemiravati.
U sobi je bračni par, a on kaže suprugu:
"Pričajte mi o nečemu što vas živcira kod vaše žene."
Odmah vidite -
zamislite to na trenutak, vas i vašeg partnera -
možete zamisliti da se svatko u tom trenutku barem malo uznemiri.
To se može uočiti i fizički.
Uočio je da oni parovi koji osjećaj uznemirenosti pobijede
smijehom
ne samo da odmah postanu manje napeti
već je i fizički vidljivo da se bolje osjećaju,
s tom se neugodnom situacijom bolje nose zajednički.
To su također parovi koji pokazuju
više razine zadovoljstva u vezi
te duže ostaju zajedno.
Kad promatramo bliske odnose,
smijeh je iznimno koristan pokazatelj
zajedničkog kontroliranja emocija.
Ne koristimo ga samo da pokažemo drugima da nam se sviđaju
već i kako bismo se mi bolje osjećali.
Mislim da se to ne odnosi samo na romantične veze,
vjerojatno je karakteristično
i za bliske emocionalne odnose, poput onih s prijateljima,
što objašnjava sljedeći video.
To je YT-video mladića bivše Istočne Njemačke
o snimanju spota radi promocije svog heavy metal benda.
Video je sav muževan, raspoloženje iznimno ozbiljno,
a sad pratite što se događa po pitanju smijeha
kad nešto pođe krivo,
koliko se to brzo odvija i koliko mijenja cijelo raspoloženje.
Hladno mu je, uskoro će se smočiti, na sebi ima kupaće gaće,
ima i ručnik.
Led.
Što bi se moglo dogoditi?
Video počinje.
Ozbiljno raspoloženje.
Njegovi se prijatelji smiju, i to jako.
On se još uvijek ne smije.
(Smijeh)
Sad se i on počinje smijati.
I sad svi pucaju od smijeha.
(Smijeh.)
Na podu su.
(Smijeh)
Ono što mi se ovdje posebno sviđa jest ta ozbiljnost koja vlada
sve dok on ne skoči na led i čim ne propadne kroz njega,
a na vidiku nema ni krvi ni slomljenih kostiju,
prijatelji mu se počinju smijati.
A zamislite da je stao i rekao:
"Ozbiljno, Heinrich, mislim da je slomljeno."
Ne bismo uživali gledajući. Bilo bi stresno.
Ili da je trčao okolo smijući se, vidno slomljene noge,
a njegovi prijatelji viču: "Heinrich, mislim da moramo u bolnicu."
Ni to ne bi bilo smiješno.
Ovdje smijeh pali
jer ga izvlači iz bolne, neugodne i teške situacije
i stavlja u smiješnu situaciju u kojoj svi uživaju.
Mislim da je to zaista zanimljiva upotreba
koja se često koristi.
Primjerice, sjećam se da se ovako nešto dogodilo
na očevoj sahrani.
Nismo skakali po ledu u donjem rublju.
Nismo Kanađani.
(Smijeh) (Pljesak)
Takvi su događaji uvijek teški, jedan mi je rođak bio pomalo težak,
ni mama nije bila baš najbolje,
a ja sam, prije no što je sve započelo,
pričala priču o nečemu što je bilo u seriji iz 70-ih
i cijelo vrijeme nisam imala pojma zašto to radim,
a onda sam shvatila
da sam smišljala nešto
što mogu iskoristi kako bih je navela da se smije sa mnom.
Bila je to nagonska reakcija kako bih našla razlog da mi to možemo.
Možemo se zajedno smijati, možemo mi to.
Bit ćemo dobro.
I zaista, svi mi to radimo cijelo vrijeme.
Tako često da toga više nismo ni svjesni.
Svi podcjenjujemo koliko se često smijemo,
a dok se smijemo s drugim ljudima, radimo nešto
što nam dopušta da pristupimo pradavnom evolucijskom sustavu
koji su sisavci razvili ne bi li stvarali i održavali društvene veze,
jasno kontrolirali emocije i popravljali raspoloženje.
Nije to rezervirano samo za ljude -- to je drevni oblik ponašanja
koji nam pomaže kontrolirati osjećaje i popraviti nam raspoloženje.
Drugim riječima, kad govorimo o smijehu,
ti i ja, dušo, samo smo sisavci. (Smijeh)
Hvala vam.
Hvala vam. (Pljesak)