Ko sem imela kakih osem let,
sem prvič slišala za podnebne spremembe ali globalno segrevanje.
To naj bi bilo nekaj, kar smo ljudje ustvarili s svojim načinom življenja.
Naučila sem se ugasniti luč in tako varčevati z energijo
ter reciklirati papir, da bi varčevala z viri.
Spomnim se, da se mi je zdelo zelo čudno,
da so ljudje, ki so pravzaprav le ena od živalskih vrst,
sposobni spremeniti Zemljino podnebje.
Ker če je to res in če se to res dogaja,
potem bi morali govoriti samo o tem.
Vse na televiziji bi moralo biti o tem.
Naslovi, radio, časopisi
ne bi omenjali ničesar drugega,
kot da smo v svetovni vojni.
Ampak o tem ni nihče govoril.
Če so fosilna goriva tako grozna, da ogrožajo naš obstoj,
kako lahko še naprej živimo na tak način?
Zakaj ni omejitev?
Zakaj to ni protizakonito?
Zame to ni imelo smisla.
Preveč neresnično je bilo.
In tako sem pri enajstih letih zbolela.
Postala sem depresivna.
Nehala sem govoriti
in nehala jesti.
V dveh mesecih sem izgubila 10 kilogramov.
Kasneje sem dobila diagnozo: Aspergerjev sindrom,
obsesivno-kompulzivna motnja in selektivni mutizem.
To pomeni, da govorim samo, kadar menim, da je nujno.
In zdaj je tak trenutek.
(aplavz)
Za tiste, ki smo na spektru,
je skoraj vse črno ali belo.
Ne znamo dobro lagati
in ponavadi ne uživamo v tej družabni igri,
ki je vam ostalim tako všeč.
(smeh)
Mislim, da smo na več načinov ljudje z avtizmom normalni,
ostali pa so dokaj čudni,
(smeh)
sploh ko gre za krizo trajnosti,
kjer vsi pravijo, da so podnebne spremembe grožnja za naš obstoj
ter najpomembnejša tema od vseh,
pa vseeno živijo, kot so doslej.
Tega ne razumem,
kajti če se morajo izpusti nehati,
potem jih moramo mi končati.
Zame je to črno ali belo.
Ni sivih con, ko gre za preživetje.
Kot civilizacija bomo preživeli ali pa ne.
Spremeniti se moramo.
Bogate države, kot je Švedska, morajo začeti zmanjševati izpuste
vsaj za 15 odstotkov na leto.
To pa zato, da bomo ostali pod mejo segrevanja za dve stopinji.
Vendar je IPCC nedavno pokazal,
da bi cilj 1,5 stopinje Celzija
pomembno zmanjšal učinek na podnebje.
Lahko si samo zamislimo, kaj to pomeni za zmanjšanje izpustov.
Človek bi mislil, da bodo mediji in vsi voditelji
govorili samo o tem,
ampak tega še omenjajo ne.
Nihče tudi ne omenja
toplogrednih plinov, ki so že v sistemu.
Ali pa da onesnažen zrak v sebi skriva segrevanje,
tako da tudi ko bomo nehali uporabljati fosilna goriva,
se bo dodatno segrevanje nadaljevalo,
morda za 0,5 ali 1,1 stopinje Celzija.
Še več, skoraj nihče ne govori o tem,
da smo sredi šestega množičnega izumrtja,
kjer vsak dan izumre do 200 vrst,
ter da je hitrost izumiranja danes
med tisočkrat in deset tisočkrat hitrejša
od običajne.
Skoraj nihče ne govori o vidiku pravičnosti ali podnebne pravičnosti,
ki je jasno zapisana v Pariškem dogovoru,
ker je absolutno nujna, če hočemo, da globalni načrt deluje.
To pomeni, da morajo bogate države
končati izpuste v 6 do 12 letih,
če bodo ohranile trenutni tempo.
To pa zato, da tisti v revnejših državah
lahko izboljšajo svoj standard življenja
ter zgradili infrastrukturo, ki jo mi že imamo,
kot so ceste, šole, bolnišnice,
čista pitna voda, elektrika in tako naprej.
Kako lahko pričakujemo, da bodo države, kot sta Indija in Nigerija,
kaj storile proti podnebni krizi,
če niti mi, ki imamo vse, na krizo sploh ne pomislimo
in nas ne zanimajo zaveze iz Pariškega dogovora?
Zakaj ne zmanjšujemo izpustov?
Zakaj še vedno naraščajo?
Ali zavestno povzročamo množično izumiranje?
Smo zlobni?
Seveda ne.
Ljudje to počnemo,
ker se večina ne zaveda
posledic vsakdanjega življenja
in ker ne vedo, da potrebujemo hitre spremembe.
Vsi mislimo, da vemo ter da vsi vedo,
ampak ne drži.
Kako bi sploh lahko vedeli?
Če bi bila res kriza,
ki bi jo povzročali naši izpusti,
potem bi videli kakšne znake.
Ne samo poplavljenih mest, na desettisoče mrtvih,
ne samo celotnih držav v ruševinah.
Videli bi kakšne omejitve.
Ampak ne.
In nihče ne govori o tem.
Ni nujnih sestankov, velikih naslovov, pomembnih novic.
Nihče se ne obnaša, kot da smo v krizi.
Celo večina podnebnih znanstvenikov in zelenih politikov
še naprej leti po svetu, jé meso in mlečne izdelke.
Če bom doživela sto let, bom leta 2103 še živa.
Ko danes razmišljate o prihodnosti, ne mislite dlje od leta 2050.
Do tedaj ne bom preživela niti pol življenja, če bo vse prav.
Kaj pa potem?
Leta 2078 bom stara 75 let.
Če bom imela otroke in vnuke, bodo morda na ta dan z menoj.
Morda bodo vprašali po vas,
po ljudeh iz leta 2018.
Morda bodo vprašali, zakaj niste storili nič.
ko je bil še čas.
Kar naredimo ali opustimo zdaj, bo vplivalo na vse moje življenje
in na življenja mojih otrok in vnukov.
Tega, kar naredimo ali ne zdaj,
jaz in moja generacija v bodoče ne moremo spremeniti.
Ko se je avgusta začela šola,
sem se zato odločila, da je dovolj.
Usedla sem se na tla pred švedskim parlamentom.
Špricala sem šolo za podnebje.
Nekateri pravijo, da bi morala biti v šoli.
Drugi pravijo, naj študiram ter postanem strokovnjakinja za podnebje,
da bom "rešila podnebno krizo".
Ampak kriza je že rešena.
Imamo dejstva in rešitve.
Zdaj se moramo samo zbuditi in se spremeniti.
Zakaj naj študiram za prihodnost, ki je kmalu ne bo več,
če nihče ne naredi nič, da bi to prihodnost rešil?
Kakšen smisel ima, da se učim dejstva,
ko pa najpomembnejša dejstva,
ki jih daje najboljša znanost tega šolskega sistema,
očitno ne pomenijo nič našim politikom in družbi?
Nekateri pravijo, da je Švedska le majhna država,
da ni važno, kaj storimo,
ampak mislim da, če nekaj otrok po svetu pride na naslovnice,
ker par tednov niso šli v šolo,
potem si zamislite, kaj lahko dosežemo skupaj, če le hočete.
(aplavz)
Sem skoraj pri koncu govora,
in ljudje na tej točki ponavadi govorijo o upanju,
sončnih celicah, vetrni energiji, krožni ekonomiji in tako naprej,
jaz pa ne bom.
Imeli smo 30 let prigovarjanja in prodajanja pozitivnih idej.
Žal mi je, a to ne deluje.
Ker če bi delovalo,
bi se izpusti že zmanjšali.
Pa se niso.
Ja, potrebujemo upanje,
seveda ga.
Še bolj kot upanje pa potrebujemo delovanje.
Ko začnemo delovati, je upanje povsod.
Namesto iskanja upanja
torej iščite delovanje.
Šele potem bo upanje prišlo.
Trenutno vsak dan porabimo 100 milijonov sodčkov nafte.
Nobena politika tega ne bo spremenila.
Ni pravil, po katerih mora nafta ostati pod zemljo.
Zato ne bomo rešili sveta z igranjem po pravilih,
saj moramo pravila spremeniti.
Vse se mora spremeniti
in začeti moramo danes.
Hvala.
(aplavz)