Jag antar att alla här inne har sett
ett TED talk online någon gång, eller hur?
Jag tänkte spela det här för er.
Det är låten de spelar på TED talks online.
(Musik)
Jag tänker sakta ner den
för allting låter coolare när det går långsamt.
(Musik)
Ken Robinson: God morgon. Hur mår ni?
Mark Appelbaum: Jag tänker -- Kate Stone: -- mixa lite musik.
MA: Jag tänker berätta en historia.
Todd Machover: Något som ingen
har hört förut.
KS: Jag har en ljudmixer.
Julian Treasure: Jag kallar det mixern.
KS: Två DJ-skivspelare.
Chris Anderson: När man drar upp vredet börjar hjulet att snurra.
(Scratchljud)
Dan Ellsey: Jag har alltid älskat musik.
Michael T Thomas: Är det en melodi, rytm, känsla eller attityd?
Daniel Wolpert: Känner allt som pågår i min kropp.
Adam Ockelford: I din hjärna finns en underbar musikdator.
MTT: Det funkar att använda datorer och syntar för att skapa.
Det är ett språk som fortfarande utvecklas.
(Scratchljud)
Och 2000-talet ...
KR: Slå på radion. Kliv in på diskoteket.
Du kommer veta vad den här personen gör: rör sig till musiken.
(Rytmiska ljud)
Mark Ronson: Det här är mitt favoritavsnitt.
MA: Man måste ha med dörrstoppar.
Det är viktigt.
TM: Vi älskar alla musik väldigt mycket.
MTT: Hymner, dansflugor, ballader och marscher.
Kirby Ferguson och JT: Remixen: Det är ny musik gjord av gammal musik.
Ryan Holladay: Blanda utan skarvar.
Kathryn Schulz: Det är så det går till.
MTT: Vad händer när musiken slutar?
KS: Ja!
(Eko)
(Applåder)
MR: Jag har som ni märker tittat på många TED talks.
När jag först fick frågan om att prata på TED
visste jag först inte vad jag skulle prata om,
så jag började genast att titta på massor av TED talks,
vilket kanske är
det absolut värsta man kan göra
för man drabbas av panik, och tänker
att jag har inte lyckats leda en expedition till Nordpolen än.
Jag har inte heller skaffat el
till min by på ett genialiskt sätt.
Jag har faktiskt kastat bort större delen av mitt liv
på att DJ:a på nattklubbar
och producera popskivor.
Men jag fortsatte att titta på filmerna,
för jag är masochist,
och när jag nådde fram till sådant som Michael Tilson Thomas
och Tod Machover, och såg
deras kroppsliga passion när de pratade om musik,
väckte det något inom mig,
och jag dras till alla som pratar hängivet
om musikens kraft.
Och jag började skriva ner saker på små anteckningskort
varje gång jag hörde något
som slog an en ton i mig, ursäkta ordvitsen,
eller något som jag trodde jag kunde använda,
och ganska snart såg min studio ut så här,
lite som "Beautiful Mind" av John Nash.
Den andra bra saken med att titta på TED talks
är att när man ser ett riktigt bra talk
önskar man plötsligt att talaren
vore ens bästa vän, eller hur?
Liksom bara för en dag.
Hen verkar vara en bra person.
Ni skulle cykla runt lite, kanske dela på en glass.
Man skulle säkert lära sig mycket.
Och de skulle skälla lite på en
i frustration över att man inte hängde med
i hälften av de tekniska saker som de babblade om.
Men sen skulle de minnas att man bara är en människa
med vanlig, dödlig intelligens
utan universitetsexamen,
och de skulle liksom förlåta en,
och klappa en som en hund.
(Skratt)
Okej, tillbaka till den verkliga världen,
kanske Sir Ken Robinson och jag
inte kommer att sluta som bästa vänner.
Han bor ända borta i Los Angeles och jag antar att han är ganska upptagen,
men genom de verktyg jag har, teknik,
och det medfödda sätt som jag skapar musik på,
kan jag liksom tvinga ihop oss
till en delad upplevelse,
vilket blev det ni just fick se.
Jag kan höra något som jag älskar i ett klipp
och jag kan ta över det
och lägga till mig själv i berättelsen,
eller till och med förändra den.
Det är ungefär vad jag försökte göra
med de här sakerna, men ännu viktigare:
Detta är vad de senaste 30 årens musikhistoria har handlat om.
Det är den röda tråden.
För 30 år sen kom
de första digitala samplingssystemen
och de ändrade allt över en natt.
Plötsligt kunde artister sampla
från vad som helst som de stötte på -
från en virveltrumma från Funky Meters
till en basgång från Ron Carter,
till signaturmelodin för "The price is right."
Album som De La Souls "3 Feet High and Rising"
och "Paul's Boutique" av Beastie Boys
plockade fritt från årtionden av inspelad musik
för att skapa mångbottnade ljudmästerverk
som var den tidens Sgt. Peppers.
Och de samplade inte skivorna
för att de var för lata för att skriva egen musik.
De samplade inte skivorna för att tjäna pengar på
att man kände igen originalgrejorna.
Det handlade faktiskt om
att sampla riktigt udda saker,
förutom några uppenbara undantag
som Vanilla Ice
och "doo doo doo da da doo doo"
som vi alla känner till.
Men saken är
att de samplade skivorna
för att de hörde något i musiken
som talade till dem
och som gjorde att de genast ville
dyka in i den musikaliska berättelsen.
De hörde den, ville vara en del av den
och plötsligt hade de tillgång till teknik
som möjliggjorde det,
inte olikt sättet som Delta blues
slog an en ton hos Stones och Beatles och Clapton,
och de kände behovet av att ta över den musiken
genom de musikaliska verktyg de hade.
Inom musiken tar vi något vi älskar
och bygger vidare på det.
Jag vill spela en sång för er.
(Musik: "La Di Da Di" av Doug E. Fresh & Slick Rick)
Det var "La Di Da Di", den femte mest samplade låten
i världshistorien.
Den har samplats 547 gånger.
Den gjordes 1984 av två legender inom hiphop,
Slick Rick och Doug E. Fresh,
och deras stil med Ray-Ban och jheri curl-frisyr är så cool.
Jag hoppas verkligen att det kommer tillbaka snart.
Det här var i alla fall innan samplingen tog fart.
Det finns inga samplingar på den här skivan,
även om jag såg på internet igår,
jag menar för flera månader sen,
att "La Di Da Di" betyder, det är ett gammalt Cockney-uttryck
från slutet av 1800-talet i England
så kanske en remix med fru Patmore
från "Downton Abbey" är på väg,
men det får bli en annan dag.
Doug E. Fresh var en mänsklig beat box.
Slick Rick är rösten man hör på skivan,
och på grund av Slick Ricks sjungande, medryckande röst
tillhandahåller den otaliga ljudsnuttar
och samplingar för kommande popskivor.
Det var 1984.
Så här såg jag ut 1984, om ni undrade
hur det var med mig, tack för att ni frågar.
Det är Throwback Thursday redan.
Jag var vansinnigt förälskad
i Duran Durans musik,
som ni säkert ser på mina kläder.
Det är jag i mitten.
Och det enklaste sättet som jag kände till
för att dyka in i den upplevelsen,
att liksom komma in i låten,
var att sätta ihop ett band med några nioåriga vänner
och spela "Wild boys" i skolans talangtävling.
Det var vad vi gjorde, och det slutade med
att vi buades av scenen,
och om ni någonsin har en chans i livet
att slippa höra ljudet av en hörsal
full av buande andra- och tredjeklassare,
skulle jag rekommendera det.
Det var inte alls kul.
Men det spelade ingen roll,
för jag ville på något sätt
bara finnas till ihop med den låten
en liten stund.
Jag struntade i vem som gillade det.
Jag bara älskade det, och jag trodde att jag kunde göra det.
Under de kommande 10 åren
fortsätter "La Di Da Di" att samplas på otaliga skivor,
och hamnar på massiva hits som "Here Comes the Hotstepper"
och "I Wanna Sex You Up."
Snoop Doggy Dogg gör en cover av låten
på sitt debutalbum "Doggystyle" och kallar den "Lodi Dodi".
Upphovsrättsadvokater kopplas in från höger och vänster.
Om vi spolar fram till 1997
till när Notorious B.I.G., eller Biggie,
gör sin tolkning av "La Di Da Di"
på sin listetta "Hypnotize"
som jag ska spela en bit från,
och jag ska spela lite Slick Rick
för att visa var de fick det ifrån.
(Musik: "Hypnotize" av The Notorious B.I.G.)
Biggie dödades
några veckor innan låten nådde förstaplatsen,
i en av hiphop-erans största tragedier,
men han måste ha varit 13 år
och högst levande när "La Di Da Di" först kom ut,
och han var en ung pojke
som växte upp i Brooklyn,
och man kan misstänka att den låten
innehöll fina minnen för honom.
Men som ni hör tolkar han den
på ett helt eget sätt.
Han vänder på den, omskapar den,
det finns inget pastischartat över det.
Det är Moderna Biggie.
Jag var tvungen att dra det skämtet här,
för ni är förmodligen de enda personer som har en chans att fatta det.
Ja, det är ett torrt skämt. (Skratt)
Överallt i pop- och rapvärlden
håller vi på att bli lite samplings-galna.
Vi går ifrån de obskyra samplingarna som vi gjorde förr,
och plötligt väljer alla
massiva 80-talshits som Bowies "Let's Dance"
och olika discoskivor som de bara rappar till.
De där skivorna har inte åldrats så bra.
Man hör dem inte så mycket nu, för de lånade
från en era som var för inåtvänd.
Man kan inte bara kidnappa nostalgi rakt av.
Det får lyssnaren att känna avsmak.
Man kan ta in ett element från de här sakerna
och sedan lägga till något nytt och fräscht,
vilket var något jag lärde mig
när jag jobbade med den nu avlidna,
underbara Amy Winehouse
på hennes album "Back to Black".
Det pratades mycket om ljudbilden på skivan som jag
och den andre producenten Salaam Remi
har uppnått, hur vi fångade det här förlorade soundet,
men utan den väldigt nutida personlighet
och eldsjäl som var Amy Winehouse,
och hennes texter om rehab och Roger Moore
och att hon nämner Slick Rick,
hade det ärligt talat löpt ganska stor risk
att bli pastisch-artat.
Tänk er någon annan artist från samma tid
som hade sjungit låten med vanliga texter.
Det hade kunnat låta väldigt tråkigt.
Jag menar, det är ingen tvekan om
att Amy och jag och Salaam alla älskar
gospel, soul, blues och jazz,
det märks om man lyssnar på de musikaliska arrangemangen.
Hon bidrog med de ingredienser som gjorde det angeläget och nutida.
Så nu är vi framme vid dagens datum,
och den kulturella urkraft som heter Miley Cyrus,
hon omtolkar "La Di Da Di"
för sin egen generation.
Vi lyssnar först på Slick Ricks version
och sedan på hur hon har vänt på den.
(Musik: "La Di Da Di" av Slick Rick & Doug E. Fresh)
(Musik: "We Can't Stop" av Miley Cyrus)
Miley Cyrus,
som inte ens var född när "La Di Da Di" skrevs,
och det var inte heller de andra som skrev låten med henne,
har hittat den här låten som på något sätt
har etsat sig fast
i vårt gemensamma medvetande för popmusik
och nu, med sin tidlösa lek med originalet
har hon liksom översatt den för en helt ny generation
som förmodligen kommer ta den till sig som sin egen.
Sedan samplingens begynnelse
har debatten pågått
om hur äkta musik är som innehåller samplingar.
Grammy-kommittén säger att
om din låt innehåller någon slags nedskriven
eller redan existerande musik,
så kan man inte vinna "Årets låt".
Rockister, som är som rasister
när det gäller rockmusik,
använder ofta det här argumentet för att -
Det är ett riktigt ord. Det är det.
De använder ständigt det argumentet för att nedvärdera rap
och modern pop,
och de här argumenten missar helt poängen,
för dammluckorna har sprängts.
Vi lever i post-samplingens era.
Vi tar de saker vi älskar
och vi bygger vidare på dem.
Det är så det är.
Och när vi verkligen lägger till något som är viktigt och originellt
och vi tar in det i vår musikaliska resa,
då har vi verkligen chansen att vara
en del av den musikaliska evolution
som vi älskar,
och vi kopplas ihop med den så fort det blir något nytt igen.
Jag skulle vilja spela ett stycke till
som jag har satt ihop åt er till ikväll,
och det innehåller
två väldigt inspirerande TED-framträdanden
som jag har sett.
Den ena är pianisten Derek Paravicini,
som råkar vara ett blint,
autistiskt pianogeni.
Den andra är Emmanuel Jal, en före detta barnsoldat
från södra Sudan,
som är en spoken word-poet och rappare.
Och än en gång lyckades jag på ett störande vis
jag-jag-jaga mig själv in
i de här låtarnas musikhistoria,
men jag kunde inte hjälpa det,
för det är de här sakerna jag älskar,
och jag vill lattja runt med dem.
Så jag hoppas ni gillar det. Då kör vi.
Vi tar det där TED-ljudet igen, okej?
(Musik)
Tack så mycket. Tack.
(Applåder)